П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2022 м. Бар Вінницької області

Суддя Барського районного суду Вінницької області Салдан Ю.О., розглянувши за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника потерпілої Орищука С. Ю., захисника Невольчука С. П.,

секретар судового засідання: Захарчук С. О.,

справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, працює в ТОВ «Новус», яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП,

У С Т А Н О В И Л А:

25.09.2022 близько 19:50, в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 умисно висловлювала образи в сторону своєї матері ОСОБА_2 , яка проживає разом з нею, чим вчинила психологічне насильство. Таким чином ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, які визначені статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Із статті 280 КУпАП вбачається, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні домашнього насильства не визнала. Суду пояснила, що сім`я ОСОБА_1 (чоловік і двоє дітей-підлітків) проживають в одному будинку з її матір`ю. У неї з матір`ю тривалий час виникають конфлікти з приводу користування побутовими речами і житлом, у якому вони проживають. Вказала, що матір виганяє її та її сім`ю з дому, при цьому пояснила, що житло належить на праві власності її матері, і дісталося у спадок останній від її матері. Однак ОСОБА_1 вважає, що вона має права на будинок, оскільки вкладала у нього кошти, роблячи ремонти, і з огляду на те, що проживає там з народження, вважає, що вона теж могла оформити спадщину після бабусі на себе. ОСОБА_1 визнала, що неодноразово казала матері про те, щоб вона сплатила кошти за її частку у житлі, тоді вона переїде на інше місце проживання.

З приводу подій 25.09.2022, які стали підставою для складання протоколу, пояснила, що у той день матір повернулася з поїздки в Ізраїль, і коли зайшла додому, то побачила, що ОСОБА_1 застелила килим, і у них почалася сварка з приводу килима, при цьому першою сварку почала матір, яка вживала до неї нецензурну лексику, і у відповідь на це ОСОБА_1 також вживала нецензурну лексику.

ОСОБА_1 пояснила, що її чоловік також не вчиняв домашнього насильства відносно її матері і він є хорошою людиною.

У судовому засіданні під час надання пояснень ОСОБА_1 не називала потерпілу матір`ю, а натомість вживала займенник «вона», не висловлювала щирого жалю з приводу того, що у неї існують конфліктні відносини з матір`ю, не виявляла ознак пригніченого чи засмученого емоційного стану. Натомість активно обстоювала позицію про те, що матір є винуватицею сварок, оскільки хоче вижити її та її сім`ю з будинку. У відповідь на деякі репліки матері - сміялася.

Захисник стверджував, що між матір`ю і дочкою мав місце звичайний побутовий конфлікт, який не містить законодавчих ознак домашнього насильства і потерпілій не завдано психологічної шкоди, жодних наслідків для потерпілої, які передбачені у законодавстві, як наслідки домашнього насильства, для потерпілої не настало. Крім того, у протоколі не вказано, у якій формі ОСОБА_1 висловлювала образи в сторону матері, зокрема, чи це були словесні образи, чи то у формі жестів. Зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення домашнього насильства.

Посилаючись на вказане, захисник стверджував, що в діянні ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, а тому провадження підлягає закриттю.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що дочка з чоловіком і двома дітьми-підлітками проживають разом з нею у будинку, який належить їй на праві власності в порядку спадкування. Розповіла, що після заміжжя доньки у неї склалися погані стосунки із зятем. Останні півроку співжиття із сім`єю дочки стало нестерпним, оскільки дочка із зятем систематично знущаються над нею шляхом постійних словесних образ і приниження, налаштовують внуків проти неї, які теж ставляться до неї зневажливо, дочка постійно вимагає в неї гроші за частину будинку, хоча власницею будинку є потерпіла. Стверджувала, що дочка викрала у неї документи на будинок, через що їй довелося оформляти документи по новому. На неодноразові прохання виїхати з квартири, дочка не погоджується, і вимагає натомість виплатити компенсацію за частину будинку. Не витримуючи такого систематичного психологічного тиску потерпіла поїхала на заробітки до Ізраїлю, щоб заробити кошти і мирно розійтися з дочкою, однак на кордоні їх не впустили, тому вона повернулася і саме в той день сталися події, які описані у протоколі. Коли потерпіла зайшла додому, то зробила дочці зауваження з приводу килима, якій належить потерпілій, у відповідь на що дочка висловила нецензурну лайку на її адресу і знову вимагала сплатити їй кошти за частку у будинку, який належить потерпілій.

На запитання суду, які наслідки для життя потерпілої спричинили події, описані у протоколі, потерпіла зазначила, що вона не живе, а існує, більше такого знущання у власному домі витримувати не може. Щодо побоювань за свою безпеку зазначила, що знайшла у сметані скло.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 виявляла ознаки пригніченого емоційного стану. У відповідь на деякі репліки ОСОБА_1 - плакала.

І ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 підтвердили, що жодного цивільно-правового спору з приводу права власності на будинок жодна з осіб у суді не ініціювала.

Представник потерпілої Орищук С. Ю. зазначив, що потерпіла ОСОБА_2 звернулася за консультацією до центру безоплатної правової допомоги з проблемою систематичного чинення щодо неї домашнього насильства дочкою і зятем. Представник зазначив, що ОСОБА_2 була у відчаї, раніше вона не знала своїх прав, не знала до кого звернутися, тому довгий час терпіла цю ситуацію. Надалі представником було підготовлено звернення до поліції щодо вчинення домашнього насильства. Просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу, оскільки така ситуація не повинна залишатися без реагування.

За клопотанням захисника до матеріалів справи було долучено диск з аудіозаписом і постановлено надати йому оцінку під час вирішення справи по суті. Як пояснила ОСОБА_1 , на диску розміщені п`ять файлів, у яких містяться здійснені нею таємно без будь-чиєї згоди аудіозаписи: у першому файлі розмови матері, у інших чотирьох файлах спілкування її та матері з поліцейськими, які прибули на виклик і оформлювали адміністративні матеріали.

Суд відхиляє ці аудіозаписи як недопустимі докази, оскільки на них не зафіксовано безпосередньо момент вчинення правопорушення, зафіксовані окремі фрагменти висловлювань, і такий аудіо запис здійснено таємно без згоди ОСОБА_2 , що суперечить нормам законодавства (нормам статті 301 Цивільного кодексу України щодо захисту особистого життя, нормам частини 3 статті 307 Цивільного кодексу України), і у випадку із записом розмови ОСОБА_2 не під час спілкування з поліцією порушує право ОСОБА_2 на таємницю спілкування і таємницю особистого життя.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є сусідкою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , пояснила, що неодноразово потерпіла жалілася їй, що дочка погано ставиться до неї та ображає її, однак очевидцем конфліктів не була, а лише неодноразово чула крики сварок з їх будинку. 25.09.2022 потерпіла дзвонила до неї, і по телефону свідок чула крики і чула, як ОСОБА_1 кричала, вимагаючи в матері, щоб та сплатила їй гроші за частку будинку. Свідок також повідомила, що коли ОСОБА_2 їхала в Ізраїль, то дала їй на зберігання документи на будинок і ключі, оскільки вона не довіряє своїй дочці. Після подій 25.09.2022 свідок зустріла ОСОБА_1 на вулиці і остання висловлювала до неї претензії з приводу того, що свідок порадила потерпілий звернутися до поліції за захистом.

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

З вказаного визначення чітко вбачається, що ознаки домашнього насильства мають не лише діяння, що вчиняються у сім`ї, але й ті діяння, що вчиняються межах місця проживання або (тобто альтернативно) між родичами, коло яких визначено статтею 3 вказаного Закону, і до яких належать батьки і діти.

У цій справі діяння мало місце в межах місця проживання, і між родичами, що відповідає встановленим законом ознакам домашнього насильства. Крім того, як повідомили обидві учасниці процесу, у них постійно виникають конфлікти з приводу користування побутовими речами і догляду за житлом, що свідчить про те, що побут у них не є відокремленим.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно із статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 143506 від 25.09.2022 складений уповноваженою особою поліцейським СРПП ВП №1 Жмеринського РВП Мартюшевим В. Р. У протоколі вказано дату і місце його складення, посаду, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Протокол містить підпис ОСОБА_1 , зауважень до протоколу під час його підписання вона не висловила, пояснень на спростування своєї вини у протоколі не виклала.

Формулювання у протоколі «висловлювала образи» очевидно означає словесні образи, які, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є видом діяння, що включається в поняття психологічного домашнього насильства.

Отже, під час оформлення протоколу не допущено істотних порушень щодо порядку його складання, які б перш оджали суду встановити всі суттєві обставини справи, відтак в силу приписів статті 251 КУпАП його дані, зокрема щодо згоди з протоколом під час його складання, є доказами у справі.

Згідно з письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , які були додані до протоколу, 25.09.2022 близько 19:50 у неї виник конфлікт із дочкою ОСОБА_1 з приводу житла, в якому разом проживають. Дочка вчинила відносно неї насильство в сім`ї психологічного характеру, а саме: виражалась нецензурною лайкою, створювала нестерпні умови життя.

Вказані пояснення потерпіла підтвердила і в судовому засіданні.

До протоколу додано форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, яку складено відповідно до норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» поліцейським, який прибув на виклик щодо домашнього насильства. Ризик небезпеки поліцейським визначено як низький.

До протоколу також було долучено витяг з інформаційної бази поліції, у якому відображено, що потерпіла ОСОБА_2 25.09.2022 здійснила виклик поліції на лінію 102, у якому повідомила, що 25.09.2022 о 19.00 у її будинку по АДРЕСА_1 дочка ОСОБА_1 здійснила щодо неї домашнє насильство. Дана подія була зареєстрована в ЖЕО №3110 від 25.09.2022. У витягу також вказано, що 26.09.2022 о 13.05 надійшла письмова заява ОСОБА_2 про те, що її дочка та зять постійно вчиняють насильство щодо неї, і вона просить притягнути їх до адміністративної відповідальності.

Представник потерпілої надав для доручення до матеріалів справи копію заяви потерпілої до поліції від 26.09.2022. У заяві ОСОБА_2 вказувала, що постійно потерпає від словесних образ, нецензурної лайки та погроз від зятя і доньки. Вказала, що вони систематично виражаються в її сторону нецензурною лайкою, ображають її честь і гідність, чинять психологічний тиск, погрожують і залякують. У заяві ОСОБА_2 просила вжити всіх належних заходів для припинення вчинення щодо неї домашнього насильства, притягнути дочку і зятя до адміністративної відповідальності, винести кривдникам терміновий заборонний припис. Вказане звернення було зареєстровано в Журналі єдиного обліку №3118. Однак, як вбачається з даних талона-повідомлення і долученого до протоколу витягу з інформаційної бази, вказане звернення ОСОБА_2 окремо не розглядалося і було розцінено органом поліції як таке, що стосувалося лише подій 25.09.2022, і за фактом яких уже було складено протокол.

Згідно з даними свідоцтва про право на спадщину від 19.08.2022 і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №307832187 від 19.08.2022 єдиним власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Суд зауважує, що особливістю домашнього насильства є те, що в силу того, що воно вчиняється в межах місця проживання і між близькими людьми, свідками фактів насильства рідко бувають сторонні особи. Жертви домашнього насильства часто соромляться чи бояться звертатися до компетентних органів з приводу своїх близьких людей, і не бажають виносити проблему з дому. Крім того, психологічне насильство, на відміну від фізичного, не залишає видимих слідів. Все це ускладнює фіксацію фактів насильства і збирання доказової бази.

Оцінюючи події 25.09.2022, які відображені у протоколі, суд враховує контекст їх вчинення, а саме те, що дочка систематично висуває матері вимоги компенсувати вартість частини будинку (ці обставини визнала сама ОСОБА_1 ), які не ґрунтуються на жодній правовій підставі, оскільки єдиним власником будинку є ОСОБА_2 і її право власності навіть не є предметом оспорювання у суді. Такі дії можна розцінювати як психологічний тиск.

Важливим обставинами, які також слід враховувати як контекст вчиненого діяння, є те, що матір проживає одиноко, а дочка проживає з чоловіком і двома дітьми підліткового віку, що свідчить про більш уразливе становище ОСОБА_2 , оскільки в межах свого місця проживання вона позбавлена будь-якої моральної та емоційної підтримки і потенційного фізичного захисту.

Таким чином, встановлені судом обставини вчиненого ОСОБА_1 діяння і контекст його вчинення дають підстави для висновку, що такі її дії відносно матері спричинили у потерпілої, щонайменше, емоційну невпевненість, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є одним із наслідків діянь, що становлять психологічне насильство.

Отже, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, підтверджується такими доказами, які оцінені судом у їх сукупності та взаємозв`язку і визнані судом достатніми, зокрема:

даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 143506 від 25.09.2022;

письмовими та усними поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , які узгоджуються між собою;

показаннями свідка ОСОБА_3 , яка повідомила, що особисто неодноразово чула крики сварок з будинку, де проживають ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , отримувала від потерпілої на зберігання документи на будинок і ключі у зв`язку із недовірою матері до дочки, а в день, зазначений у протоколі, чула по телефону, як ОСОБА_1 вимагала від матері сплатити їй кошти за частину будинку;

письмовими доказами щодо одноосібного права власності потерпілої на будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджує безпідставність систематичних вимог ОСОБА_1 до матері про виплату компенсації вартості частини будинку.

Враховуючи характер правопорушення, особу порушниці, яка раніше до адміністративної відповідальності не притягувалася, має двох неповнолітніх дітей, її майновий стан, а саме отримання мінімальної заробітної плати, враховуючи також думку потерпілої, суд вважає, що ОСОБА_1 слід визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та призначити їй адміністративне стягнення в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 статті 173-2 КУпАП у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керуючись ч. 1 ст. 173-2, 283-285 КУпАП, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суддя

П О С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП і накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок на користь держави.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду, через Барський районний суд Вінницької області, протягом 10-ти днів з дня її винесення.

Суддя Юлія САЛДАН