П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.04.2022 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М., розглянувши матеріали справи, яка надійшла з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України, за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Ємчук Л.В., представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце служби і посада: заступник командира 2 СБ в/ч НОМЕР_1 НГУ, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше притягався до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.172-20 КУпАП,

за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП України, -
В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу серія НГ №15/004 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-10 КУпАП 02.04.2022 о 10.00год. ознайомившись з наказом командира військової частини від 01.04.2022 №36 по стройовій частині ОСОБА_1 відмовився від виконання законних вимог командира, а саме, від проходження медичного лікування, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-10 КУпАП.

У судовому засіданні представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накласти на нього стягнення, передбачене санкцією ч.2 ст.172-10 КУпАП у зв`язку із наявністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні заперечує, зокрема, посилається на те, що не потребував екстреної медичної допомоги, його лікування, на яке він погодився, закінчилось 01.04.2022. Рапорт чи письмове звернення до вищого командування про надання медичної допомоги не подавав. Однак, ігноруючи рішення ЛКК, поза його волею начальник медичної частини на свій власний розсуд вирішив, що він має продовжити лікування, що суперечить Конституції України.

Стверджує, що 01.04.2022 написав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , про відмову від примусового лікування у КМП (ЗО МЦ ВЗ та МОЗ) в місті Ужгород, так як не потребує лікування.

Після виписки з КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» з медичною випискою не ознайомився, тому що начальник медичної служби майор ОСОБА_3 забрав її у лікуючого лікаря, що суперечить Конституції України, Закону України про охорону здоров`я та чинним нормативно-правовим актам. У вищевказаному медичному закладі ОСОБА_1 пройшов обстеження та лікування, відбулося засідання ЛКК та був складений протокол №35, встановлений діагноз «ситуаційна реакція з легкими короткотривалими проявами у акцентованої особистості» F43, що не потребує примусового лікування. Однак, начальник медичної служби самостійно вирішив продовжувати його лікування в іншому медичному закладі, що порушує статтю 19 Конституції України.

Стверджує, що як військовослужбовець не відмовлявся пройти військову лікарську комісію для встановлення придатності або непридатності до військової служби, про що командиру військової частини заявляв письмово.

Вважає, що жодним чином не порушував розділ 1 пункт 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Не порушував і розділ 6 пункт 257 статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Від проходження військово-лікарської комісії не відмовлявся, про що доповідав командиру військової частини НОМЕР_1 НГУ письмовим рапортом від 01.04.2022 року.

Додатково повідомив, що пройшов ВЛК у військовій частині НОМЕР_2 у 2020 році. Діагноз здоровий, що підтверджується випискою військового медичного госпіталя. У Стрийському військовому ЦТК також пройшов військово-лікарську комісію, згідно висновку якої - здоровий та придатний до служби. ВЛК було пройдено у лютому 2022 року, про що є підтверджуючі медичні документи, які передані у відділ кадрів ВЧ НОМЕР_1 .

Вважає, що командування частини діяло всупереч законодавству, грубо порушуючи Конституцію України, Статут Збройних Сил України, Закон України «Про Соціальний та ОСОБА_4 військовослужбовців та їхніх сімей», Закон України «Про нерозголошення персональних даних та лікарської таємниці», Закон України «Про охорону здоров`я».

Адвокатом Ємчук Л.В., представником ОСОБА_1 , 22.04.2022, через канцелярію суду подано клопотання про закриття провадження у справі з огляду на наступне.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії НГ №15/004 від 03.04.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 ставиться в провину саме невиконання наказу командира частини.

З огляду на вищевказане, у кожному конкретному випадку має бути з`ясовано: чи не обумовлене невиконання наказу тим, що він був сформульований невиразно, нечітко й незрозуміло, допускав подвійне тлумачення та чи не був він незаконним.

Проте, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2022 року за №36 не містить необхідної вказівки на дії, які має виконати підлегла особа, оскільки містить наступне формулювання: «уважати такими, що вибули на стаціонарне лікування заступника командира батальйону 2 стрілецького батальйону лейтенанта ОСОБА_1 01.04.2022 року до Закарпатського обласного наркологічного диспансера, (м.Ужгород 3акарпатської області). Підстава видання наказу: рапорт (начальника медичної служби родів і служби майора медичної служби ОСОБА_3 )».

Щодо зазначеного рапорта майора ОСОБА_3 варто відмітити, що в ньому йдеться про те, що ОСОБА_1 «ігнорує призначення та рекомендації лікуючого лікаря ОСОБА_5 ». До рапорта майором ОСОБА_3 надано копію висновку із медичної карти стаціонарного хворого №610 від 23.03.2022 року в якій лікуючий лікар ОСОБА_5 зазначає «на прохання начальника медичної служби майора ОСОБА_3 для продовження лікування переводиться в Закарпатський обласний наркологічний диспансер за узгодженням з ОСОБА_6 ».

Згідно вимог чинного законодавства, жодна особа не може бути примусово піддана лікуванню чи поміщена до медичної установи на чиєсь «прохання», оскільки такі дії свідчать про свавілля та не мають нічого спільного із законністю.

Повертаючись до змісту наказу командира від 01.04.2022 року, такий не містить вказівки на дії, які має виконати підлегла особа. Зі змісту цього наказу та рапорта, на підставі якого видано наказ, вбачається, що особу в протизаконний спосіб «на прохання начальника медичної служби майора ОСОБА_3 » намагалися помістити до наркодиспансеру, що свідчить про незаконність наказу.

Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення не вказано місце вчинення правопорушення, що не відповідає вимогам ст.256 КУпАП. Також, в протоколі не зазначено обов`язкову кваліфікуючу ознаку, що діяння вчинене в умовах особливого періоду.

Таким чином, склад правопорушення, що інкримінується ОСОБА_1 зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення не відповідає диспозиції норми ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, а провадження у справі підлягає закриттю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 суд приходить до наступних висновків.
Згідно з положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Диспозиція ч.2 ст.170-10 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника) в умовах особливого періоду.

Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України «Про оборону України, ст.1, ч.8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку, щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнною стану в Україні або на окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

01 квітня 2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_7 прийнято наказ №36: «уважати такими, що вибули на стаціонарне лікування: заступника батальйону 2 стрілецького батальйону лейтенанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Закарпатського обласного наркологічного диспансера м.Ужгорода Закарпатської області».

Підставою такого наказу був рапорт начальника медичної служби родів військ і служби майора медичної служби ОСОБА_3 .

З наказом ознайомлено лейтенанта ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис на звороті витягу з вказаного наказу, який долучено до матеріалів справи. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується з наказом, оскільки вважає його незаконним, таким, що порушує Конституцію України, Закон України «Про психіатричну допомогу». Від примусового лікування відмовляється.

Відповідно до ст.7 Загальних положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV, внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири.

Згідно ст. 30 розділу Статуту «Начальники та підлеглі, старші та молодші за військовим званням», начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків відання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Частиною 2 статті 37 розділу «Порядок віддання й виконання наказів» Статуту передбачено, що військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 67 розділу «Обов`язки посадових осіб, рядових і матросів» Статуту, командир зобов`язаний, зокрема, піклуватися про здоров`я підлеглих, вживати для їх фізичного зміцнення всіх необхідних заходів.

Статтею 248 розділу «Санітарно-гігієнічні і протиепідемічні заходи» Статуту передбачено, що медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом проведення: щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті; медичних оглядів; поглиблених і контрольних медичних обстежень.

У статті 1.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 року, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно ст.1.2 Положення, військово-лікарська експертиза це, зокрема, визначення ступеня придатності до військової служби.

Пунктом «б» статті 6 розділу 6 Положення, передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Відповідно до п. 6.4 розділу 6 Положення, у разі виявлення під час обстеження або лікування у військовому лікувальному закладі у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють у мирний час непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час (пункти "а", "б" статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), у воєнний час - непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника військового лікувального закладу на підставі подання начальника лікувального відділення, у якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом начальника військового лікувального закладу.

Згідно п. 6.19 розділу 6 Положення, у разі коли особа, направлена на медичний огляд, відмовляється (ухиляється) від призначеного лікарем обстеження, що унеможливлює прийняття ВЛК відповідної постанови, за рішенням консиліуму лікарів (за участю головних (провідних) спеціалістів та командування військового лікувального закладу) її дозволяється виписувати із військового лікувального закладу без проведення медичного огляду з офіційним повідомленням командира (начальника) військової частини, яким ця особа була направлена на медичний огляд, та записом у медичній книжці.

Пунктом 6.28 розділу 6 Положення передбачено, що разі коли ВЛК після амбулаторного обстеження не може прийняти остаточної постанови, вона направляє військовослужбовця на стаціонарне обстеження у військовий лікувальний заклад з подальшим оглядом його госпітальною ВЛК.

Дозволяється направляти військовослужбовців на обстеження у цивільні лікувально-профілактичні заклади. Після закінчення обстеження у цивільному лікувально-профілактичному закладі складається Акт дослідження стану здоров`я. Акт на руки обстеженому не видається, а висилається поштою або передається посильним у ВЛК, яка направила його на обстеження.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що медичний контроль командира (начальника) за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом: проведення щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті; медичних оглядів; поглиблених і контрольних медичних обстежень, тоді як зі змісту наказу від 01.04.2022, його формулювання, викладу тексту у доконаному виді встановлено, що останній стосується направлення (відбуття) саме на лікування військовослужбовця ОСОБА_1 до Закарпатського обласного наркологічного диспансера.

Стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні і ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. З Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність.

Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання: психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації.

У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

В силу ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Згідно з ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 року N 2-рп/2016 судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону України "Про психіатричну допомогу", є необхідною гарантією захисту прав і свобод, закріплених, зокрема, статтями 29,55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканість.

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що оскільки питання примусової госпіталізації стосується істотного порушення прав людини, здійснюється проти її волі, то відповідне рішення може бути прийнято виключно судом.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що наказ від 01 квітня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_8 від 01 квітня 2022 року, яким заступника батальйону 2 стрілецького батальйону лейтенанта ОСОБА_1 направлено на стаціонарне лікування до Закарпатського обласного наркологічного диспансера м.Ужгорода Закарпатської області, не ґрунтується на вимогах закону, а відтак є незаконним.

Водночас статтею 172-10 КУпАП передбачена відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника), що відповідно виключає відповідальність ОСОБА_1 , який відмовився від виконання наказу командира з посиланням на його незаконність.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Окрім того, суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, а саме, що відповідно до статті 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин, якщо відсутня подія і склад адміністративного правопорушення.

За таких обставин, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.172-10 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується також ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п.58) суд наголошує, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст.ст. 7, 245, 247, 254, 256, 278, 280, 283, 284 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за ч.2 ст. 172-10 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області М.М.Хамник