Справа № 127/7982/22
Провадження № 33/801/749/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач: Панасюк О. С.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Панасюка О. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн 00 к. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік за те, що 12 квітня 2022 року о 18 год 40 хв по вул. Магістратська, 15, в м. Вінниці він керував транспортним засобом «Kia Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився за згодою водія на місці зупинки транспотного засобу за допомогою приладу «Drager Alcotest 6820». Результат 2.28 проміле.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на цю постанову, у якій, посилаючись на неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, які суддя вважав встановленими, просив скасувати постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2022 року, а провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що працівниками поліції порушено вимоги Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 року № 1452/735 та Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, тому що не роз`яснено йому його права, порушено право на захист. Огляд було проведено з використанням спеціального технічного засобу «Drager» без надання сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. З результатом огляду він не погоджувався та бажав пройти такий огляд в закладі охорони здоров`я, в чому було відмовлено. В матеріалах справи відсутнє направлення на огляд водія з метою встановлення алкогольного сп`яніння, що свідчить про порушення проведення такого огляду. Результати огляду на стан сп`яніння поліцейськими не вручались. Відеозапис не є безперервним, складається з нарізок без зазначення дати та часу, тому не може бути належним доказом. На диску містяться окремі файли записів без електронного цифрового підпису, що унеможливлює встановлення його походження, а сама наявність DVD-диску вказує про те, що файли записів не є оригіналом, а є копією.

Крім того, суд розглянув справу у відсутність ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про час і місце її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Частина перша статті 9 Конституції України установлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Серед основних засад судочинства Конституція України визначає, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором (пункти 1 4 частини першої статті 129).

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) як джерело права.

Відповідно до статті 32 Конвенції питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції, як практика її застосування і тлумачення.

За практикою ЄСПЛ у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції необхідно розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09 червня 2011 року).

Крім того ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених КУпАП, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21 лютого 1984 року (пункти 52 54), «Лауко проти Словаччини» від 02 вересня 1998 року (пункти 56 59), ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» від 17 листопада 2009 року).

Відповідно до пункту 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року уряд України визнав карний кримінально-правовий характер КУпАП.

У рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».

Поряд з цим ЄСПЛ відносить до кримінально-правової санкції й позбавлення прав на управління транспортним засобом, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендаціях No R (91), зокрема забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводи свою непричетність до вчинення правопорушення (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Системний аналіз вищезазначеної практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії статті 6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні.

Отже розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності, оскільки санкція вказаної статті, при встановленні факту скоєння правопорушення і вини, передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, а також передбачає обов`язкове позбавлення права керування транспортним засобом.

Стаття 250 КУпАП передбачає, що прокурор, заступник прокурора, здійснюючи нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення має право: порушувати провадження в справі про адміністративне правопорушення; знайомитися з матеріалами справи; перевіряти законність дій органів (посадових осіб) при провадженні в справі; брати участь у розгляді справи; заявляти клопотання; давати висновки з питань, що виникають під час розгляду справи; перевіряти правильність застосування відповідними органами (посадовими особами) заходів впливу за адміністративні правопорушення; вносити подання, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення, а також вчиняти інші передбачені законом дії.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію про те, що відсутність сторони обвинувачення під час провадження у справі про адміністративне правопорушення становить порушення права на справедливий суд вимоги про безсторонність суду відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року, у керівній справі «Михайлова проти України» від 06 березня 2018 року). Зокрема у справі «Михайлова проти України» Суд зазначав, що в ситуації, коли суд за відсутності прокурора та особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, вимушений взяти на себе функцію пред`явлення та, що є більш важливим, нести тягар підтримки обвинувачення під час усного розгляду справи, можуть виникнути сумніви в наявності достатніх гарантій, здатних усунути обґрунтовані сумніви щодо негативного впливу такого процесу на безсторонність суду.

Таких самих висновків Суд дійшов і у рішенні у справі «Бантиш та інші проти України» від 06 жовтня 2022 року, у якій заявники, притягнуті до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП скаржилися на відсутність сторони обвинувачення під час провадження у справах про адміністративне правопорушення.

Порушення права на справедливий суд є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Крім того згідно з частиною першою статті 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В мотивувальній частині оскаржуваної постанови суд першої інстанції зазначив, що в судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.

Відповідно до статті 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

В матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_1 щодо розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності 02 серпня 2022 року.

Розглядаючи справу у відсутність ОСОБА_1 суд першої інстанції порушив приписи частини 1 статті 7, статті 268 КУпАП, що є також обов`язковою підставою для скасування постанови.

Щодо можливості самостійно усунути такі порушення процесуального права судом апеляційної інстанції, то суд зазначає таке.

Право на апеляційний перегляд судового рішення визначено Конституцією України серед основних засад судочинства (пункт 7 частини першої статті 129).

Згідно з частиною сьомою статті 194 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Тобто до повноважень апеляційного суду належить перегляд постанови судді суду першої інстанції на предмет правильності застосування ним норм матеріального права, постановлення її у відповідності до норм процесуального права та, у виключних випадках, дослідження нових доказів.

Повноважень самостійно визначати коло учасників справи, зокрема викликати для участі у справі прокурора, який не брав участі у справі в суді першої інстанції, з огляду на приписи статті 19 Конституції України, апеляційний суд не може.

В іншому випадку апеляційний суд діяв би як суд першої інстанції, що є неприпустимим через нівелювання таким чином права на апеляційне оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення.

КУпАП не встановлює наслідків відсутності у справі про адміністративне правопорушення сторони обвинувачення, а тому апеляційний суд вважає, що у даному випадку необхідно застосувати аналогію найбільш близької галузі права кримінального процесуального права та при вирішенні питання про наслідки відсутності у справі сторони обвинувачення керуватися статтею 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), яка визначає зміст принципу диспозитивності кримінального провадження.

За своєю суттю відсутність сторони обвинувачення є аналогічною відмові прокурора від підтримання державного обвинувачення, оскільки в обох випадках відсутня особа, яка б підтримувала обвинувачення перед судом, відповідно, як зазначалось вище, продовження розгляду справи в суді (з`ясування змісту та суті обвинувачення, дослідження та оцінка доказів винуватості особи) є неприпустимим з огляду на порушення права на справедливий суд.

Наслідком відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення частина друга статті 26 КПК України визначає закриття кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування постанови судді суду першої інстанції із закриттям провадженням у справі.

При цьому оскільки апеляційний суд установив, що провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 підлягає закриттю через неможливість самого розгляду справи по суті судом, апеляційний суд не дає оцінку доводам апеляційної скарги щодо до оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.

Керуючись статтею 294 КУпАП апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: О. С. Панасюк