Справа 573/975/22
Номер провадження 3/573/394/22
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 жовтня 2022 року м. Білопілля

Суддя Білопільського районного суду Сумської області Свиргуненко Ю.М., розглянувши матеріали, які надійшли з Відділення поліції №4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , водія відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_1 прикордонного загону, посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 04 травня 2022 року

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и л а :

1. Фактичні обставини встановлені судом

28 серпня 2022 року о 06 годині 34 хвилини на перехресті вулиць Вокзальна та Соборна в м. Білопілля ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_3 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер 6820». Результат огляду склав 1.49‰. Від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі відмовився, погодившись з результатами тесту №1269, що було зафіксовано за допомогою нагрудного відеореєстратора поліцейського DMТ 1 АА 00454. Таким чином ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України.

2. Позиція особи, яка притягується до адміністративної відповідальності

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Представник останнього адвокат Хурсенко С.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 05 вересня 2022 року, подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, зазначивши, що останній не може з`явитися до суду, оскільки є військовослужбовцем та на даний час перебуває в зоні активних бойових дій. Разом з цим захисник Хурсенко С.О. вказує, що ОСОБА_1 визнає свою провину та просить не позбавляти його права керування транспортними засобами, так як останній працює водієм, а отже, це право необхідне йому для виконання своїх службових обов`язків.

3. Досліджені судом письмові докази

Крім визнання ОСОБА_1 своєї провини, його вина у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується також письмовими матеріалами справи, зокрема:

-протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №315901 від 28 серпня 2022 року, який за своїм змістом відповідає вимогам ст. 256 КУпАП,

-результатом проходження тесту №1269 на алкоголь від 28 серпня 2022 року, згідно з яким у ОСОБА_1 виявлена позитивна проба алкоголю 1.49‰;

-оптичним диском, на якому зафіксовано факт проходження огляду на стан сп`яніння особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.

4. Мотиви суду

Відповідно до положень статей 245 та 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252 КУпАП).

Згідно з вимогами ст. 283 КУпАП, постанова суду має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю, приходжу до висновку, що будь-які підстави не довіряти зібраним по справі доказам відсутні, оскільки вони містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт та крім того, вони об`єктивно узгоджуються між собою.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та кваліфікую його дії за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

5. Мотиви накладення адміністративного стягнення

Відповідно до статті 24 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно з положеннями статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Таким чином, адміністративне стягнення має на меті покарання порушника та запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте, покарання не є самоціллю, а виступає необхідним засобом виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з ст. 9 Конституції України, а також ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 22 грудня 1993 року, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Тобто, в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року). В рішенні по даній справі ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року Європейський Суд з прав людини вказав, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

У рішенні ЄСПЛ по справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року).

Частина 2 статті 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема, наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз у тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте чинний Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України).

Враховуючи вищезазначені висновки Європейського суду з прав людини та норми чинного національного законодавства, вважаю за доцільне при розгляді даної справи застосувати аналогію закону призначити особі, яка притягується до адміністративної відповідальності основне стягнення нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 статті 130 КУпАП.

При вирішенні питання щодо накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, враховую відсутність обтяжуючих обставин, наявність передбаченої ст. 34 КУпАП пом`якшуючої відповідальність обставини, якою є щире розкаяння винного. Також, як пом`якшуючу покарання обставину визнаю вчинення адміністративного правопорушення вперше.

Разом з цим враховую також особу ОСОБА_1 , який є інспектором прикордонної служби 2 категорії водій відділення інспекторів прикордонної служби (на бойових броньованих автомобілях) 5 прикордонного загону, на даний час перебуває у відрядженні та виконує службово-бойові завдання, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, відповідно до його посадових обов`язків керує легковими та броньованими транспортними засобами з метою перевезення особового складу.

Таким чином, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, для якого право керування транспортним засобом є необхідним з метою виконання службових обов`язків, ступеню його вини та відношення до вчиненого, беручи до уваги відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставин, які пом`якшують відповідальність, вважаю за доцільне призначити ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Накладання такого стягнення у даній справі відповідає визначеній у ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами), а також принципу співвідношення між тяжкістю вчиненого адміністративного правопорушення та заходом державного примусу.

У зв`язку з накладенням адміністративного стягнення, на підставі ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», стягненню з ОСОБА_1 на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 496 грн 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 130, ст. ст. 33, 40-1, 245, 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддати адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень без позбавленням права керування транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові.

Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя