Справа №585/2845/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Євтюшенкова В. І.
Номер провадження 33/816/191/22 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 вересня 2022 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., за участі секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/2845/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_3 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2022, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1

за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

потерпілого - ОСОБА_3 ,

представника потерпілого - адвоката Шунька О. Г.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката Менька Д. Д.,

установив:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрити провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку, передбаченого ст. 38 КУпАП, оскільки суддя розглянув справу у відсутність потерпілого, який повідомлений не був, і зобов`язаний був встановити факт вчинення ОСОБА_4 правопорушення, що має преюдиційне значення при розгляді позову щодо наслідків вчиненого винною особою діяння. В результаті ДТП він отримав тілесні ушкодження і звертався до суду з клопотанням про особисту участь у справі та допит свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які були неодноразово проігноровані судом. Одночасно просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, як такий, що був пропущений з поважних причин.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №178257 від 23.09.2021, 11.09.2021 о 12:20 в м. Ромни вул. Конотопська ОСОБА_4 керувала автомобілем Ford Fusion, д. н. з. НОМЕР_1 та, здійснюючи маневр обгону, не переконалась, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ 2105, д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, а водій ОСОБА_3 - тілесні ушкодження, чим порушила вимоги п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР.

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2022 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_4 було закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови в той же строк вручається або висилається потерпілому на його прохання. При цьому постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч. 2 ст. 294 КУпАП).

Правило дотримання десятиденного строку на оскарження постанов судді з дня їх оголошення покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні від 28.01.2021 у справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк. Заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування. Це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32).

Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_3 не був присутній під час прийняття суддею рішення, про час і місце судового розгляду справи повідомленим у встановленим законом порядку не був та про ухвалене суддею рішення дізнався лише 13.05.2022, а апеляційна скарга подана ним 23.05.2022, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Вислухавши доводи потерпілого ОСОБА_3 та його представника Шунька О. Г., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та ухвалити нове рішення, доводи ОСОБА_4 та її захисника Менька Д. Д. про залишення постанови судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Законодавство України про адміністративне правопорушення складається з КУпАП та інших законів України (ч. 1 ст. 2 КУпАП), а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП), а суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП), що не було дотримано суддею суду першої інстанції при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 178257 від 23.09.2021 відносно ОСОБА_4 .

Зокрема, розглянувши вказаний протокол про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції лише констатувала закінчення на момент винесення постанови строку накладення стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП, та ухвалила рішення про закриття провадження в справі з цих підстав (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Разом з тим, необхідно зауважити, що згідно ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у ч. 3-6 цієї статті. При цьому законодавець визначає, що адміністративним стягненням є міра відповідальності, яка застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (ст. 23 КУпАП), а адміністративним правопорушенням (проступком), у свою чергу, визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Зі змісту наведених правових норм та їх аналізу вбачається, що закриття провадження на підставі ч. 2 ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП можливе тільки за одночасної наявності таких умов: 1) вчинення певною фізичною особою конкретного адміністративного правопорушення; 2) сплив встановленого законом процесуального строку, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушенні - з дня його виявлення).

Необхідно наголосити, що під строком розуміють тривалість часу, з початком перебігу або із спливом якого правові норми пов`язують настання певних юридичних наслідків. При цьому строк розглядається у двох формах існування: 1) позитивній (коли юридичні наслідки пов`язуються із спливом строку) і 2) негативній (коли юридичне значення має саме перебіг строку).

Законодавець у даному випадку розглядає встановлений трьохмісячний строк у його позитивній формі, адже передбачає такі правові наслідки його спливу як закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, і при визначенні початку його перебігу використовує суб`єктивні та об`єктивні критерії. Використання об`єктивного критерію передбачає обчислення строку з моменту вчинення правопорушення, суб`єктивного - з моменту, коли уповноважена особа отримала чи повинна була отримати інформацію щодо порушення належного йому права, свободи чи охоронюваного законом інтересу. Для обчислення встановленого законом строку для накладення стягнення та закриття провадження в справі у зв`язку з його спливом обов`язковим є встановлення факту вчинення правопорушення - протиправної, винної дії чи бездіяльності, суб`єктом такого правопорушення.

З огляду на викладене, закриття провадження у справі за п. 7 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП.

Наявність можливого (умовного) правопорушення, не доведеного та не підтвердженого належними та допустимими доказами, не може бути достатньою обставиною для закриття провадження у справі з цих підстав, оскільки однією з самостійних підстав для закриття провадження у справі законодавець визначає відсутність події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ст. 247 КУпАП), тобто у разі, якщо факту вчинення правопорушення встановлено не буде, то провадження у справі підлягатиме закриттю саме на підставі п. 1, а не п. 7 ст. 247 КУпАП.

Таким чином, суддя суду першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону, оскільки не навів і не проаналізував наявні в матеріалах справи докази, дійшовши, як вірно зазначає в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_3 , передчасного висновку про закриття провадження у справі з підстав закінчення на момент розгляду справи строку накладення стягнення без вирішення питання наявності (чи відсутності) в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв`язку із цим, оскаржуване рішення судді суду першої інстанції не можна вважати законним, обґрунтованим та належним чином умотивованим, внаслідок чого ця постанова підлягає скасуванню через істотне порушення норм процесуального права.

Однак, перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_3 щодо наявності в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, після скасування постанови судді суду першої інстанції, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 178257 від 23.09.2021, 11.09.2021 о 12:20 в м. Ромни по вул. Конотопська ОСОБА_4 керувала автомобілем FORD Fusion, д. н. з. НОМЕР_1 та, здійснюючи маневр обгону, не переконалась, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ 2105, д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, а водій ОСОБА_3 - тілесні ушкодження, чим порушила вимоги п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР.

Суддя суду першої інстанції здійснив розгляд справи у відсутності учасників провадження, зокрема потерпілого та особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності.

В ході апеляційного розгляду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_3 надали свої пояснення щодо обставин вчиненого правопорушення. Останні фактично не заперечували те, що т/з під керуванням водія ОСОБА_3 їхав попереду в попутному напрямку щодо т/з під керуванням водія ОСОБА_4 , а між ними також в попутному напрямку їхав ще один т/з. При цьому кожний з учасників пригоди наполягав на тому, що саме він першим розпочав свій маневр, перед початком якого впевнився в його безпеці.

ОСОБА_4 пояснила, що рухалася зі швидкістю приблизно 60 км/год і перед початком здійснення маневру обгону переконалася у його безпечності, так як їй для цього нічого не заважало. Коли вона вже виїхала на зустрічну смугу руху, то покажчик лівого повороту т/з під керуванням ОСОБА_3 не був включений, і тільки коли вона здійснювала обгін т/з, який рухався попереду неї, за т/з потерпілого ОСОБА_3 , то останній увімкнув покажчик лівого повороту та різко почав здійснювати траєкторію руху для повороту ліворуч. Вона різко натиснула на гальма, але уникнути зіткнення не вдалося.

ОСОБА_3 пояснив, що рухався зі швидкістю приблизно 50 км/год і перед початком маневру повороту ліворуч спочатку включив покажчик лівого повороту, зменшив швидкість руху до 20 км/год. При цьому т/з під керуванням ОСОБА_4 він не бачив, а т/з, який їхав безпосередньо за ним, покажчик лівого повороту не включав. Його автомобіль в результаті ДТП отримав механічні пошкодження заднього лівого крила та заднього лівого стопу.

Протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП були складені працівниками поліції щодо кожного з учасників ДТП - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно версії працівників поліції водій ОСОБА_4 порушила вимоги п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР, а водій ОСОБА_3 - п. 10.1 ПДР, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали

На підставі п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом т/з і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від т/з на достатній для обгону відстані, а згідно вимог п. 10.1 ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Отже, для встановлення в діях водія складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, обов`язковою та необхідною умовою є встановлення не тільки факту порушення конкретної норми ПДР, а й існування причинно-наслідкового зв`язку між порушенням правил дорожнього руху і пошкодженням т/з, так як не кожне порушення ПДР призводить до ДТП та пошкодження т/з внаслідок цієї пригоди. При цьому доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Оцінюючи відповідно вимог ст. 251, 252 КУпАП наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд приходить до переконання, що вина ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП є недоведеною поза розумним сумнівом, оскільки не підтверджується належними, достовірними, допустимими доказами, які у своїй сукупності будуть достатніми для встановлення факту порушення ОСОБА_4 вимог п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР.

Зокрема, протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 178257 від 23.09.2021 ґрунтується на поясненнях потерпілого та свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , які бачили як перед початком маневру водій ОСОБА_3 включив лівий покажчик повороту та почав здійснювати маневр повороту ліворуч і майже відразу відбулося зіткнення.

Схема місця ДТП не містить відомостей щодо локалізації механічних пошкоджень автомобілів, швидкості руху т/з, їх розташування на дорозі до ДТП і після тощо, що в свою чергу може вказувати на фактичні обставини ДТП, як не містять їх й інші матеріали справи, а будь-які докази, які б об`єктивно свідчили про порушення водієм ОСОБА_4 , вказаних вище правил дорожнього руху, у справі відсутні. При цьому апеляційний суді звертає увагу на те, що судочинство з розгляду справ про адміністративні правопорушення здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їх правових позицій, прав і інтересів засобами, передбаченими законом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України (далі - КСУ) зауважив, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019. При цьому, виходячи з сталої практики ЄСПЛ (рішення у справі «Еркапіч проти Хорватії» від 25.04.2013 (Erkapic v. Croatia) з приводу дотримання національними судами під час розгляду справ п. 1 ст. 6 Конвенції, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», безпосередні показання осіб в суді мають більше значення для встановлення (чи не встановлення) факту порушення ПДР, ніж письмові пояснення.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винною у вчиненні цього правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_4 вимог п. 2.3(б), 14.2(в) ПДР.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах законодавства України про адміністративні правопорушення.

Оскаржувана постанова судді суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити потерпілому ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження постанови судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2022.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2022 відносно ОСОБА_4 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов