Справа № 308/92/22
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2022 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за апеляційною скаргою Ігнатенко С.С. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 січня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Відповідно до постанови, - 25.12.2021 о 00 годині 17 хвилині на автомобільній дорозі М06 809 км. «Київ-Чоп» гр. ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mitsubishi Pajero , державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки з використанням спеціального технічного засобу «Drager». Водій порушив вимоги п.2.9а правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою, Ігнатенко С.С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Статтею 245 визначено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», звернуто увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.

Притягаючи ОСОБА_1 до відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поясненням ОСОБА_1 щодо недоведеності належними та допустимими доказами вини апелянта у інкримінованому йому адміністративному правопорушенні з огляду на те, мало місце грубе порушення порядку проходження огляду особи-водія на стан сп`яніння, яке виявилося у незабезпечені працівниками поліції права ОСОБА_1 на проходження огляду у медичному закладі про яке останнім було заявлено. Також судом першої інстанції не взято до уваги твердження ОСОБА_1 про відсутність у нього на момент зупинення транспортного засобу стану алкогольного сп`яніння та необгрунтовано відхилено клопотання ОСОБА_1 про долучення письмових доказів, які підтверджують факт відсутності у ОСОБА_1 стану сп`яніння на момент зупинення транспортного засобу.

Апеляційний суд вважає, що такий однобокий підхід суду першої інстанції до розгляду справ про адміністративне правопорушення суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у п. 146 рішення у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 наголошує: принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 374172 від 25.12.2021 р. (а.с. 1), складеного відносно ОСОБА_1 , підставою для його складання стала та обставина, що «25.12.2021 о 00 год. 27 хв. на автомобільній дорозі М06 809 км. «Київ-Чоп» гр. ОСОБА_1 керував транспортним засобом Мітсубізсі Паджеро, н. з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння , чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, у тому випадку керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Порядок проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, врегульовано статтею 266 КУпАП.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп 'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реащії, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

За ч. 3 цієї ж статті, у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп 'яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

З аналізу наведених норм права вбачається, що порядок проведення огляду особи, яка керує транспортним засобом, на стан сп`яніння може бути проведено на місці зупинки транспортного засобу працівниками поліції із використанням спеціальних технічних засобів або у медичному закладі. При цьому, проведення огляду в закладах охорони здоров`я є обов`язковим за умови настання однієї з двох обставин: 1) або незгоди особи на проведення огляду на місці зупинки поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів, 2) або незгода особи з результатами освідчення на стан сп`яніння, яке проведено поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів.

В той же час, порушення права особи, яка керувала транспортним засобом, на проходження огляду на стан сп`яніння саме в закладі охорони здоров`я за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 266 КУпАП, з формуванням висновку про перебування особи у стані алкогольного сп`яніння виключно на підставі результатів огляду проведених поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів, є неприпустимим, оскільки відповідно до частини 4 статті 266 КУпАП прямо передбачено: огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

В даному конкретному випадку матеріалами справи (відеозаписом події, який міститься на DVD-диску, відеофайл № ) підтверджується, що після зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , останньому було запропоновано пройти освідчення на стан алкогольного сп`яніння і ОСОБА_1 відразу виявив бажання пройти таке у наркодиспанцері, на що інспектор поліції, хоч і не відмовив у проведені огляді у медичному закладі, проте, посилаючись ідентичність застосовуваних під час огляду лікарем наркологом та працівниками поліції пристроїв Драгер, почав переконувати водія про можливість пройти огляд на місці зупинки. Після категоричного наполягання ОСОБА_1 на проходження огляду у лікаря нарколога, працівники поліції погодилися проїхати до медичного закладу, однак вказали на необхідності залишення транспортного засобу, належного ОСОБА_1 на місці зупинки.

Проте, оскільки ОСОБА_1 не бажав залишати свій автомобіль без нагляду на місці зупинки, яким є крайня права частині неосвітленого відрізку автомобільної дороги «Київ-Чоп» М-06, 809 км. (на прохання ОСОБА_1 сісти за кермо його автомобіля і проїхати з ним до медичного закладу працівник поліції відмовився, як і відмовив ОСОБА_1 у проханні самостійного проїзду до медичного закладу), ОСОБА_1 погодився пройти освідчення на місці зупинки за допомогою спеціального технічного засобу «Drager».

Після продуття у «Drager», який спочатку декілька разів давав збій результатів, а потім показав результат огляду 0,58 проміле, ОСОБА_1 з результатами цього огляду не погодився та наполягав на необхідності проведення огляду в медичному закладі. Проте працівниками поліції в порушення вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП реалізацію права ОСОБА_1 на проведення огляду у лікаря нарколога не забезпечили, направлення на проведення огляду у медичному закладі не виписали, натомість попросили ОСОБА_1 проїхати декілька метрів (приблизно 250 метрів) до розташованої поруч заправки «UPG» (с. Кінчеш, Закарпатської області), де відносно ОСОБА_1 було складено адміністративні матеріали та відсторонено від керування автомобілем.

Вказане безумовно свідчить про те, що огляд водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння, який мав місце 25 грудня 2021 року та результати якого було оформлено Актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 4), було проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП, а тому, в силу вимог ч. 4 ст. 266 КУпАП, такий огляд вважається недійсним, що виключає доведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 у інкримінованому йому правопорушенні.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, зазначивши в оскаржуваній постанові про те, що після освідчення інспектор поліції з`ясував у правопорушника чи погоджується він із результатами огляду, чи бажає пройти освідчення у медзакладі, на що правопорушник нібито «погодився із результатами освідчення на місці зупинки».

Однак таке твердження суду першої інстанції на матеріалах справи та дійсних фактичних обставинах не грунтується. Жодним наявним у справі доказом згода ОСОБА_1 з результатами освідчення проведеного поліцейськими на місці зупинки не підтверджується. Відеофайл № , на який послався суд першої інстанції закінчується тим як інспектор поліції після освідчення з`ясовує у ОСОБА_1 чи погоджується він із результатами огляду, чи бажає пройти освідчення у медзакладі, на що ОСОБА_1 питається чи можна зробити телефонний дзвінок та, після дозволу поліцейського на дзвінок, з мобільним телефоном відходить в сторону. Тобто цей відеофайл згоди ОСОБА_1 з результатами огляду на місці зупинки, як про це помилково вказав суд першої інстанції, в собі не містить.

Як вбачається з приєднаного до справи відеоматеріалу з нагрудної боді-камери, в порушення вимог пункту 5 розділу II Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (затверджено наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018 p.), якою прямо передбачено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо), до матеріалів справи було долучено неповну версію відеозапису. Вказане свідчить про невідповідність таких фрагментальних відеоматеріалів критеріям допустимого доказу.

Одночасно з цим, судом першої інстанції не взято до уваги та не надано жодної правової оцінки тій обставині, що безпосередньо у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 374172 від 25.12.2021 року (а.с. 1), ОСОБА_1 у графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» надав наступні пояснення: «з показами Драгеру не згідний. Алкогольних напоїв не вживав».

Отже, в порушення вимог ч. 1 ст. 251 КУпАП (доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушеннята поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності), суд першої інстанції повністю проігнорував той факт, що матеріалами справи підтверджено факт незгоди ОСОБА_1 з результатами освідчення, яке проведено поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, що має наслідком обов`язкового проведення огляду особи у закладі охорони здоров`я (ч. 3 ст. 266 КУпАП).

Відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується результатами медичного огляду на стан сп`яніння, який проведено у межах двох годин з моменту зупинення транспортного засобу медичними працівниками КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» та за наслідками якого зроблено заключения про те, що ОСОБА_1 «тверезий» (пункт 14 протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголя та стану сп`яніння № 1223 від 25.12.2021 року).

Також суд враховує, що пристрій Драгер, який використовувався працівниками поліції під час освідчення ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу, ймовірно був несправним, оскільки під час продування ОСОБА_1 у мундштук Драгеру повітря з порожнини рота цей пристрій декілька разів давав збій у роботі (відеофайл № , який міститься на DVD -диску, а.с. 7).

Згідно чеку тестування на алкоголь до протоколу ДПР18 № 374172 (а.с. 2, 3), відображено інформацію про те, що нібито на місці зупинки, де проведено освідчення поліцейськими, температура повітря середовища проведення освідчення складає нібито «+10,0 °С», проте в ніч з 24 на 25 грудня 2021 року температура повітря на місці зупинення становила «+1,0 °С» та, навіть, в денний період доби 25 грудня 2021 року не перевищила «+3,0 °С» (роздруківка https://www.gismeteo.ru/diary/82030/2021/12/, та роздруківка даних щодо місця зупинки «Дорога М06 809 км. «Київ-Чоп»; заправка «UPG» у с. Кінчеш Закарпатської області», отриманих за посиланням https://www. google.com/maps).

Вищевказане у своїй сукупності викликає обгрунтовані сумніви щодо достовірності результатів освідчення ОСОБА_1 , проведеного поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, та свідчить про невідповідність чеку тестування на алкоголь до протоколу ДПР18 № 374172 (а.с. 2, 3), як доказу вини ОСОБА_1 у інкримінованому йому правопорушенні, критерію належного доказу, оскільки такий огляд та наявний у справі чек про його результати достовірно та беззаперечно підтвердити факт перебування ОСОБА_1 у стані сп`яніння не спроможний.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі "Лавентес проти Латвії" та від 08.02.2011 року по справі "Берктай проти Туреччини" наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій".

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), сформовано висновок згідно якого «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи, не взяв до уваги наявність сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 , яка не була підтверджена належними і допустимими доказами, чим порушив вимоги норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обгрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Виходить із ст. 62 Конституції України, принцип презумпції невинуватості особи полягає в тому, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначене в своїй сукупності дає підстави апеляційному суду дійти висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а, відтак, постанова суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки наявні підстави для скасування постанови з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі, на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ігнатенко С.С. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 січня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Ю. Бисага