Справа № 307/725/21
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
05.10.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в:
Постановою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.
Відповідно до змісту постанови, 02.03.2021, о 16 год 00 хв, ОСОБА_1 у с. В.Уголька, по вул. Центральній, керуючи транспортним засобом марки «Mercedes Sprinter», д. н. з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив зіткнення з електроопорою та металевою огорожею, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП.
Окрім цього, 02.03.2021, о 16 год 00 хв, ОСОБА_1 , у с. В. Уголька, по вул. Центральній, керував транспортним засобом марки «Mercedes Sprinter», д. н. з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, а висновки суду такими, що суперечать фактичним обставинам справи. Зазначає, що у матеріалах справи відсутній акт огляду на стан сп`яніння, а пояснення свідків та відеозапис з місця події не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Вважає, що оскаржувана постанова винесена на основі показів поліцейських та свідків, а пояснення безпосередньо ОСОБА_1 взагалі не взяті судом до уваги. Апелянт вказує і на те, що у той день не вживав алкогольних напоїв, а через погане самопочуття приймав лікарські препарати. Стверджує, що поліцейські не зупиняли автомобіль, а підійшли до нього. Жодних документів працівникам поліції ОСОБА_1 не надавав, а відтак їх не підписував та не проходив огляду на стан алкогольного сп`яніння. Просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Коструба В. В., які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, однак до суду вказані особи не з`явились, хоча обізнані з тим, що в суді розглядається подана ОСОБА_1 апеляційна скарга. Разом з тим, у день розгляду апеляційної скарги 05.10.2022, до апеляційного суду надійшла заява адвоката Коструба В. В. у якій він вчергове просить відкласти судовий розгляд на інший день, обґрунтовуючи це тим, що його підзахисний ОСОБА_1 не може прибути до суду у зв`язку з поганим самопочуттям. Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема: 07.09.2021 та 12.04.2022 за клопотаннями адвоката Коструба В. В., при цьому доказів про поважність причин неявки ОСОБА_1 до суду адвокатом Кострубом В. В. надано не було. Тому, при вирішенні питання щодо проведення судового засідання за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Коструба В. В., суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», у якому чітко зазначено, що сторони в розумні інтервали часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. З огляду на наведене, на приписи ст. 294 КУпАП, апеляційний суд вважає, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та адвоката Коструба В.В., не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Разом з тим, на суд покладається обов`язок відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення, сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Як зазначено у ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами, як наголошується у ст. 251 КУпАП.
Апеляційний суд зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, не оспорюють ся, тому з огляду на положення ст. 294 цього Кодексу,не перевіряються.
Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема такими.
У протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №088207 зазначено, що 02.03.2021, о 16 год 00 хв, ОСОБА_1 , у с. Уголька, по вул. Центральній, керував транспортним засобом марки «Mercedes Sprinter», д. н. з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. З протоколу убачається, що такий складений за участі двох свідків. Відповідно до змісту протоколу, у ОСОБА_1 тимчасово вилучено документи: посвідчення водія НОМЕР_2 .
Відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підтвердили свідки події, громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які цей факт засвідчили у своїх поясненнях (а. с. 4, 5).
Крім того, на відеозаписі, що міститься на DVD-диску, чітко зафіксовано, що водій ОСОБА_1 , перебуваючи за кермом автомобіля у очевидно нетверезому стані на чергову вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці ДТП та в медичному закладі, категорично відмовляється від освідування (а. с. 11).
Оцінюючи кожен вищенаведений доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що поліцейський Кіндрат М. М, був упереджений при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що в нього були підстави для обмови ОСОБА_1 та фальсифікації протоколу та інших матеріалів справи, і що він зацікавлений у результатах розгляду справи у підтвердження таких даних у матеріалах справи відсутні які-небудь докази, і таких до апеляційної скарги не додано.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що поліцейський при виконанні своїх функціональних обов`язків діяв виключно у межах наданих йому повноважень.
Суд також вважає, що підстави не довіряти або мати сумніви щодо правдивості та об`єктивності показів свідків - громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні, оскільки свідки були ознайомлені зі своїми обов`язками та правами, визначеними ст. 63 Конституції України, їх покази є послідовними та логічними і не спростовуються іншими доказами у справі.
При оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд також бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції…, та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Пунктом 2.5 ПДР України передбачено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому законом порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних речовин чи лікарських препаратів. Підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного та наркотичного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція).
Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння слід розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке ґрунтується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд у силу існування певних мотивів відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі.
Таким чином норми ПДР встановлюють у першу чергу обов`язок водія, а не право, пройти огляд на визначення стану сп`яніння і жодних винятків для цього (втома, брак часу, не бажання водія) ПДР не містять.
Відомості, які містяться у матеріалах справи у своїй сукупності підтверджують, що водій ОСОБА_1 своєю поведінкою засвідчив, що огляд на стан алкогольного сп`яніння він не бажає проходити ні на місці дорожньо-транспортної пригоди, ні в закладі охорони здоров`я.
Факт вчинення водієм ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується належними доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, письмовими поясненнями свідків, відеозаписом, що є достатніми та безумовно підтверджують відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.
Апеляційним судом визнаються безпідставними твердження апелянта про те, що відсутність акту огляду водія транспортного засобу на стан сп`яніння свідчить про те, що поліцейський не направляв водія ОСОБА_1 для проходження огляду на стан сп`яніння. Відхиляючи твердження в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що бланк акту огляду (додаток 2 до Інструкції) не містить будь-яких даних щодо відмови водія від проходження огляду у медичному закладі, у зв`язку з чим вважає, що відсутність вказаного акту огляду не є доказом порушення з боку працівника поліції порядку направлення водія для огляду на стан алкогольного сп`яніння, не спростовує порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР України та є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Отже, у контексті цього, апеляційний суд враховує той факт, що акт огляду на стан сп`яніння надається у разі установлення стану сп`яніння, результати огляду зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається і сам акт огляду.
Необґрунтованими апеляційний суд визнає твердження апелянта про те, що за кермом автомобіля у стані сп`яніння не перебував, поліцейські не зупиняли автомобіль, а підійшли до нього, через погане самопочуття він приймав лікарські препарати. Беручи до уваги сукупність доказів, які містяться у матеріалах справи, які досліджені та перевірені апеляційним судом на предмет належності, достовірності та допустимості, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання доводів у цій частині такими, що заслуговують на увагу. Так, окрім письмових доказів, у матеріалах справи наявний відеоматеріал, на якому чітко зафіксовано, що водій ОСОБА_1 , перебуваючи за кермом автомобіля з очевидними ознаками алкогольного сп`яніння, на запитання поліцейських чи готовий пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, відповів категоричною відмовою у присутності свідків, що безумовно підтверджує факт порушення водієм вимог п. 2.5 ПДР та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що стало підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд розцінює критично твердження апелянта про те, що за кермом автомобіля він був тверезий, а через погане самопочуття приймав ліки. Відхиляючи ці доводи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що докази, які містяться у матеріалах справи повністю узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1 свідомо порушив вимоги п. 2.5 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Приймаючи рішення апеляційний суд бере до уваги і те, що ОСОБА_1 у підтвердження цих доводів не надав будь-які докази (висновки експертів, спеціалістів), які б підтверджували, що вживання ліків завадило ОСОБА_1 пройти у встановленому законом порядку освідування.
При оцінці доводів апелянта про те, що висновки суду ґрунтуються на поясненнях свідків, що є недопустимим, суд апеляційної інстанції вважає, що такі є необґрунтованими, оскільки підстави не довіряти або мати сумніви щодо правдивості та об`єктивності показів свідків - громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні, позаяк вказані особи були ознайомлені зі своїми обов`язками та правами, визначеними ст. 63 Конституції України, їх покази є послідовними та логічними і не спростовуються іншими доказами у справі. При цьому, ці свідки були допитані місцевим судом, їхні пояснення у суді були ідентичні за змістом письмових пояснень. До того ж, за надання неправдивих показів свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , були попереджені про кримінальну відповідальність.
Невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як лінія захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.
На інші доводи, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд доходить висновку, що місцевим судом ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено згідно зі ст. ст. 33-35 КУпАП, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Тому, на думку апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подану стороною захисту апеляційну скаргу, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, слід залишити без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , та його захисник, адвокат Коструб В. В., не з`явившись на розгляд справи, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН