28.09.2022 Провадження по справі № 3-в/940/6/22 Справа № 940/210/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2022 року суддя Тетіївського районного суду Київської області Мандзюк С.В., розглянувши матеріали, які надійшли з відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області про закриття постанови Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2022 року,

встановив:

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2022 року в справі № 940/210/22 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб.

22.03.2022 року постанова набрала законної сили та направлена для виконання до відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області.

09.09.2022 року до суду надійшло клопотання відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області за підписом начальника Ю. Захарчука про закриття зазначеної постанови через неможливість її виконання, оскільки правопорушник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після прийняття рішення судом адміністративного стягнення покинув своє місце проживання та на даний час місце знаходження його не відоме, про що свідчать покази рідних та довідки із старостату. Крім того, в клопотанні зазначено, що оскільки з дня винесення судом постанови пройшов значний час, а саме більше трьох місяців, то з огляду на норми ст. 80 КК України за аналогією закону ОСОБА_1 підлягає звільненню його від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту у зв`язку із закінченням строків давності виконання судового рішення.

Розглянувши подане клопотання та матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є: обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 298 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст. 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Згідно ст. 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Визначений у ч. 1 ст. 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, строк давності виконання постанов про накладення адміністративних стягнень загальний і не залежить від виду стягнення, яке було призначено правопорушнику. Сутність строку давності виконання відповідних постанов полягає в тому, що він є граничним періодом у часі, протягом якого мають бути вчинені всі необхідні дії, спрямовані на виконання стягнення.

Перебіг строку давності постанови суду розпочинається від моменту звернення її до виконання. Постанова вважається звернутою до виконання, коли орган, який її виніс, вручає або надсилає її копію відповідній особі або надсилає органу, уповноваженому безпосередньо її виконувати. Таким чином, своєчасне направлення постанови для виконання (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) визнається єдиним юридичним фактом, що має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови.

Статтею 302 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що за наявності обставин, зазначених у пунктах 5, 6 і 9 статті 247 цього Кодексу, орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання.

Відповідно до п. 5, 6, 9 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:

- видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення;

- скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність;

- смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Отже, законодавець у кодексі України про адміністративні правопорушення виділив виключні випадки, за наявності яких припиняється виконання постанови, а саме: видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення, скасування акта, які встановлює адміністративну відповідальність, смерть особи, а також не звернення виконання постанови протягом 3 місяців з моменту з дня винесення.

Сам факт того, що правопорушник ОСОБА_1 після прийняття рішення судом адміністративного стягнення покинув своє місце проживання та на даний час місце знаходження його не відоме, не є підставою звернення до суду з поданням щодо вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови, оскільки звернення до суду з вказаним поданням знаходиться в причинному зв`язку з наявністю підстав, що унеможливлюють виконання постанови суду.

Крім того, Конституційний Суд України у пунктах 3.4 і 3.6 рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З огляду на законодавство України та правові позиції ЄСПЛ, які за певних умов поширюють стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (стаття 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, для цілей статті 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії статті 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді даного клопотання, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції), та важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у Кримінальному кодексі України є стаття 80, яка регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, згідно з пунктом 1 частини першою цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи вищенаведене, давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно з пунктами 8 і 9 статей 51, 60 КК України; пунктом 7 частини першої статей 24, 32 КУпАП).

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2022 року, згідно якої, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді 7 (семи) діб адміністративного арешту, повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішенням законної сили, тобто з 22.03.2022 року і в усякому разі не перевищувати двох років, а тому наразі строк виконання даної постанови не закінчився.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє відділенню поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області в задоволенні клопотання про закриття постанови Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2022 року у справі № 940/210/22.

Керуючись статтями 298, 302, 303, 304 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 80 Кримінального кодексу України,

постановив:

Відмовити відділенню поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області в задоволенні клопотання про закриття постанови Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2022 року у справі про адміністративне правопорушення № 940/210/22 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя С.В.Мандзюк