Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
21.02.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2020 року
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 (чотириста двадцять грн. сорок коп.) грн.
Згідно постанови, 26.09.2020 року о 18 год. 10 хв. ОСОБА_1 по вул. Собранецька в м. Ужгород, керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz Actros 1836» н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, проводився у медичному закладі лікарем наркологом. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова судді є незаконною та необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ним були подані клопотання про направлення матеріалів справи за належністю до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за місцем проживання правопорушника, однак у задоволенні таких клопотань було відмовлено. Зазначає, що до дій водія неможливо застосувати ст. 130 КУпАП ( в редакції Закону України №1446-VIII від 07 липня 2016 року), оскільки вона скасована Законом №2617-VIII, який зворотної дії не має, а також і ст. 130 КУпАП (в редакції Закону України №720-ІХ від 17 червня 2020 року), який також не має зворотної та відновлювальної дії на правовідносини. Окрім того, стверджує, що суд не врахував характеризуючи дані і особистість правопорушника, не вислухав пояснення, не дав можливості правопорушнику самостійно захистити свої права або за допомогою фахівця в галузі права. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити. У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення ОСОБА_1 вказує на те, що справа розглянута за його відсутності, так як він проживає на значній відстані від розташування суду, а для того щоб особисто взяти участь у засіданні правопорушнику необхідно подолати понад 1000 км і мимоволі контактувати з великою кількістю людей, що ставило ОСОБА_1 до ризику заразитись COVID-19. Також посилається на те, що копія постанови в установлений законом строк йому вручена не була, отримав таку лише 13.01.2021. Вказані обставини просить визнати поважними причинами пропуску строку, - просить поновити пропущений строк.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , неявка якого, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. Апеляційний суд бере до уваги те, що апелянт був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, а також той факт, що розгляд справи уже відкладався, при цьому відомостей про поважність причин своєї неявки до апеляційного суду та заяви про відкладення розгляду справи на інший термін від апелянта не надходило. У цьому контексті апеляційний суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», який у своєму рішенні чітко наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження.
Апеляційний суд вважає, що доводи апелянта про поважність причин щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення є слушними з огляду на таке.
Так, з оскаржуваної постанови убачається, що ОСОБА_1 не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції. При цьому, матеріали справи містять відомості про те, що повідомлення про розгляд справи місцевим судом особі, яка притягується до адміністративної відповідальності надсилались. При цьому, жодних відомостей про отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови у встановлений законом десятиденний строк також немає. Вищенаведене у свою чергу свідчить про те, що доводи апелянта про те, що копію постанови він отримав лише 13.01.2021, - не спростовані й заслуговують на увагу.
Зазначені обставини, на переконання апеляційного суду, перешкодили ОСОБА_1 своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову, а тому, з метою недопущення порушення права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя та захист, причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнаються поважними, у зв`язку із чим доводи про поновлення строку визнаються обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу, а відтак строк поновлюється.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.
Як убачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №283792, 26.09.2020, о 18 год 10 хв, по вул. Собранецька в м. Ужгород, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz Actros 1836» н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився у медичному закладі лікарем - наркологом. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП. З протоколу також убачається, що від надання пояснень ОСОБА_1 відмовився на підставі ст. 63 Конституції України, зі змістом протоколу ознайомився, копію його отримав, відомості щодо його особи внесені правильно.
Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 26.09.2020 підтверджено, що ОСОБА_1 пройшов освідування на стан алкогольного сп`яніння у КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ», за результатами обстеження лікар ОСОБА_2 встановив, що ОСОБА_1 перебуває у нетверезому стані (а. с. 2).
З рапорту лейтенанта поліції Ганича П. убачається, що поліцейські отримали повідомлення від працівника Прикордонної служби України про те, що водій транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Actros 1836» н. з. НОМЕР_1 неадекватно себе поводить. Під час перевірки документів у водія ОСОБА_1 поліцейськими були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, відтак водієві запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я, на що він погодився. Медичний висновок свідчить про те, що ОСОБА_1 перебуває у нетверезому стані, результат дослідження позитивний, - 1, 30 % проміле (а. с. 3).
Поясненнями інспектора прикордонної служби «Ужгород» ОСОБА_3 підтверджується, що у рапорті лейтенанта поліції Ганича П. та у протоколі про адміністративне правопорушення викладені обставини діяння, що мали місце 26.09.2020 за участі ОСОБА_1 (а. с. 4).
З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №746552 убачається, що водія ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, й накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень (а. с. 5).
Довідкою, сформованою на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України підтверджується, що ОСОБА_1 отримував посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_2 від 27.02.2015 (а. с. 6).
Розпискою ОСОБА_4 підтверджується факт залишення на зберігання транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Actros 1836» н. з. НОМЕР_1 за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька, 224, КПП «Тиса».
Відеозаписом з бодікамер поліцейських, який міститься на DVD-диску зафіксовано факт спілкування водія ОСОБА_1 з поліцейськими та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відносно нього.
Вищенаведені докази, які є належними, допустимими та достатніми, - зібрані згідно з вимогами КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2. 9 «а» ПДР та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що працівник патрульної поліції Ростощонов М. І. був упереджений при направленні водія ОСОБА_1 на огляд з метою визначення стану алкогольного сп`яніння та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та оформленні інших матеріалів справи.
Крім того, апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних і про те, що в лікаря КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ» ОСОБА_2 який проводив огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та склав висновок про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, були підстави для фальсифікації вищевказаного документу, а також для його обмови у перебуванні у такому стані, у підтвердження таких даних також відсутні які-небудь належні докази.
У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які дані, які би свідчили про зацікавленість поліцейського та лікаря у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних також відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.
Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких відомостей про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової згоди на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що вищевказані поліцейський та лікар діяли у межах наданих їм повноважень.
При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд ухвалив оскаржувану постанову без надання можливості апелянту реалізувати своє право на захист, - апеляційний суд ці діловоди відхиляє та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що судом була надана можливість ОСОБА_1 у повному обсязі реалізувати своє право на захист та взяти участь у розгляді справи щодо нього. При цьому, суд, на підставі наявних у матеріалах справи відомостей вважає, що своїми правами ОСОБА_1 скористався на власний розсуд. Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 упродовж розгляду справи в суді першої інстанції слугували підставою для обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 . Факт розгляду справи судом першої інстанції без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційним судом враховано як підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження. При цьому, вказана обставина не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, яка вважається обґрунтованою та законною.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що ним були подані клопотання про направлення матеріалів справи за належністю до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за місцем проживання, однак у задоволенні вказаних клопотань суд першої інстанції ОСОБА_1 відмовив. Відхиляючи доводи у цій частині, апеляційний суд вважає, що вони є недоцільними з огляду на таке.
Відповідно до змісту ст. 257 КУпАП, місце розгляду справи про адміністративне правопорушення визначається особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка після його складання, направляє матеріали справи до органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11.06.2004 року №11 «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення» встановлено, що навіть у випадках, коли законом передбачається альтернативна підсудність (ч. 2 ст. 276 КУпАП), питання про те, у який саме суд надіслати протокол про адміністративне правопорушення, вирішується відповідним органом внутрішніх справ.
Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить норми, яка передбачає можливість направлення справи про адміністративну відповідальність за підсудністю до іншого суду, а вирішення питання про зміну підсудності розгляду справи про адміністративні правопорушення у спосіб, не передбачений законодавством, є очевидним порушенням.
Слід зазначити, що вимогами п.1 ч.1 ст. 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання про те, чи належить до його компетенції розгляд справи та приймає рішення, передбачені КУпАП.
З матеріалів справи убачається, що місцем вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є вул. Собранецька у місті Ужгород, Закарпатської області. З протоколу про адміністративне правопорушення убачається, що розгляд справи відбудеться в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області, що фактично виключає будь-які порушення правил підсудності, які закріплені у ст. 276 КУпАП. Тому висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про направлення матеріалів справи за належністю до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за місцем проживання ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає правильними та обґрунтованими.
Як такі, що не спростовують факту порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2.9 «а» ПДР України, та, відповідно, його винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, є твердження апелянта про те, що місцевий суд, ухвалюючи судове рішення, не з`ясував усіх обставин справи та не взяв до уваги характеризуючи дані про особу апелянта. Відхиляючи доводи ОСОБА_1 в цій частині, апеляційний суд констатує, що докази, які містяться у матеріалах справи, перевірені апеляційним судом на предмет належності і допустимості, у своїй сукупності слугують безумовною підставою для висновку, що водій ОСОБА_1 свідомо порушив вищевказані вимоги правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КупАП. При оцінці цих доводів апеляційний суд зазначає, що у підтвердження характеризуючих даних про його особу ним не надано будь-яких доказів.
Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо неможливості застосування ст. 130 КУпАП (в редакції Закону України №1446-VIII від 07 липня 2016 року), оскільки вона скасована Законом №2617-VIII, який зворотної дії не має, а також і ст. 130 КУпАП (в редакції Закону України №720-ІХ від 17 червня 2020 року), який також не має зворотної дії на правовідносини, що існували до 01 липня 2020 року, враховуючи наступне.
Так, приписи ч.1 ст. 8 КУпАП регламентують, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Близькі за змістом положення містяться у ч. 2 ст. 4 КК, відповідно до якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Зазначені положення кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 58 Конституції України, згідно з якою ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
До набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року, тобто до 01 липня 2020 року, КУпАП передбачав адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Після набрання чинності зазначеним Законом, тобто з 01 липня 2020 року, відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, було виключено з частин першої та третьої статті 130 КУпАП та закріплено у статті 286-1 КК України «Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».
Статтею 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Варто відмітити, що близькі за змістом положення містяться у частині другій статті 4 КК України (найбільш близької галузі права), відповідно до якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Зазначені положення кореспондуються з положеннями частини другої статті 58 Конституції України, згідно з якою ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
З огляду на ці положення до осіб, які до 01 липня 2020 року, керували транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, має бути застосовано закон, що діяв під час і за місцем вчинення правопорушення.
Водночас, стаття 8 КУпАП передбачає, що закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Враховуючи вищевказані положення, особи, які до 01 липня 2020 року керували транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, не можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності за статтею 286-1 КК України, адже Законом було посилено юридичну відповідальність і замість адміністративної відповідальності було передбачено кримінальну відповідальність, яка є найбільш суворою за змістом державного примусу та правовими наслідками.
Відсутня в такому випадку і підстава для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачена пунктом 6 частини першої статті 247 КУпАП, яка передбачає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність, оскільки в цьому пункті йдеться про випадки скасування акту, яким встановлена адміністративна відповідальність, натомість у результаті внесення змін до статті 130 КУпАП юридична відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.
Отже, розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, які було вчинено до 01 липня 2020 року, має здійснюватися відповідно до цієї статті у редакції чинній на час вчинення таких діянь.
Саме про таке застосування зазначених норм права у їх сукупності йде мова в роз`ясненнях Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду № 370/1/158-20 від 03 липня 2020 року.
Частина 1 ст. 130 КУпАП на офіційному сайті Верховної Ради на даний час дійсно викладена в редакції Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. без врахування положень Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р., який вніс зміни до Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. Проте цей факт сам по собі не впливає на кваліфікацію осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП до 01 липня 2020 р.
Твердження апелянта про те, що внаслідок обраної законодавцем юридичної техніки відбулося скасування дії акту, який встановлював адміністративну відповідальність, шляхом викладення його в новій редакції, яка виключає з числа суб`єктів, на яких вона поширюється, водіїв транспортних засобів, є суб`єктивним тлумаченням апелянта положень Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. та Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р., оскільки п. 117 Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р. виключено, зокрема, підпункт 4 пункту 1 Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р., в якому ст. 130 КУпАП викладалася в новій редакції, що свідчить про те, що після набрання чинності Законом № 720-1Х від 17 червня 2020 р ст. 130 КУпАП діє в попередній редакції.
Апеляційний суд вважає, що підстави для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП, відсутні, позаяк згідно з вказаною нормою провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю в разі скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність, а у результаті внесення змін до ст. 130 КУпАП юридична відповідальність виключена зі ст.130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.
Те, що ОСОБА_1 заперечує свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як спосіб уникнути адміністративну відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На інші доводи, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.
На підставі вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні передбачених пунктом 2.9 «а» ПДР вимог та, відповідно, у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено в межах санкції вищевказаної статті, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
На переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана стороною захисту апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, - без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН