Справа № 945/2123/21 Головуючий у першій інстанції Войнарівський М.М.
Провадження № 33/812/114/22 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
Категорія: ч.2 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 серпня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участю захисника адвоката Пірога С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою

захисника Пірога Сергія Васильовича

на постанову Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, стягнуто 496,20 грн судового збору,

в с т а н о в и в :

Згідно з постановою суду, 13 жовтня 2021 року о 10 годині 00 хвилин на 7 км автодороги Т1506 Миколаїв-Доманівка-Берізки, поблизу с. Сливине Миколаївського району Миколаївської області, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом автомобілем марки ROVER RF, номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою алкотестера «Драгер» ОСОБА_1 відмовився, а також відмовився проїхати до ближнього медичного закладу, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України). З урахуванням того, що ОСОБА_1 повторно протягом року вчинено правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КупАП, співробітником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Крім того, суд стягнув судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, захисник ОСОБА_1 Пірог С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив закрити провадження у справі стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у його поведінці події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП.

Апелянт вважає, що постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, є неправомірною, а притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності протиправним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання в постанові на порушення п.2.5 ПДР України є некоректним і не відноситься до справи про адміністративне правопорушення, тим більше, що склад адміністративного правопорушення, визначений частиною 2 статті 130 КУпАП, на зазначений пункт 2.5 не посилається. Тобто, порушення пункту 2.5 ПДР України не є адміністративним правопорушенням і підставою для притягнення до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення не є допустимим та достовірним доказом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП, оскільки транспортний засіб, про який йдеться в протоколі, 13 жовтня 2021 року ні о 10 годині, ні о 10:30 годині не знаходився на автодорозі Т1506 Миколаїв-Доманівка-Берізки, поблизу с. Сливине на 7 км Миколаївського району, як про це неправомірно зазначено в протоколі, оскільки знаходився в полі метрів за 20 від краю смуги відводу земельної ділянки для спорудження дороги. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази, що керування транспортним засобом відбувалось саме о 10 годині 00 хвилин. Під час виявлення поліцейськими автомобіля ОСОБА_1 в полі, останній хоча і знаходився в салоні автомобіля за його кермом, але керування ним не здійснював, оскільки автомобіль знаходився в нерухомому стані, у зв`язку з чим факт перебування ОСОБА_1 в салоні автомобіля не може розглядатись як «керування транспортним засобом». Знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху, особи в нетверезому стані не є доказом вчинення останнім адмінправопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.

Апелянт посилається на рішення ВС КАС № 204/8036/16 від 19 лютого 2020 року в якому зазначено, що відповідальності за порушення ПДР України підлягає виключно водій, а не особа, яка просто сидить за кермом. ОСОБА_1 водієм на час, про який йдеться в протоколі і постанові суду не був. Також, від проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння на місці стоянки автомобіля ОСОБА_1 не міг відмовитися, оскільки такий огляд не міг бути проведений поліцейськими і тому ними навіть не пропонувався. Відмова від проходження огляду у не встановленому законом порядку( без свідків) не є адміністративним правопорушенням, оскільки згідно з частиною 1 статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Факт відмови ОСОБА_1 від проведення огляду на місці перебування автомобіля, а також від проведення огляду в закладі охорони здоров`я є недоведеним і таким, що не має жодних доказів, а протокол в цій частині є неналежним доказом. Крім того, протокол про адміністративне правопорушення складено за відсутності свідків події, а покази допитаного в судовому засіданні ОСОБА_2 , який склав протокол про адміністративне правопорушення не є допустимим доказом.

Що стосується письмових пояснень ОСОБА_1 , то останній жодних пояснень поліцейським не надавав так як перебував в стресовій ситуації, а пояснення, які наявні в матеріалах справи, не відповідають фактичним обставинам справи та складені самими поліцейськими на власний розсуд.

Відеозапис фіксації події не є належним доказом, оскільки в протоколі відсутнє посилання на технічний засіб, не містить посилання на технічний засіб, яким здійснено відеозапис і постанова, що є порушенням частини 3 статті 283 КУпАП. Апелянт вважає, що оскільки факти керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані сп`яніння та ухилення від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння не встановлені, факт повторності вчинення цих правопорушень стає нікчемним і відпадає сам по собі.

Заслухавши пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно пункту 2.9 «а» ПДР України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За пунктом 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.

Як вбачається з диспозиції частини 1 статті 130 КУпАП, адміністративна відповідальність настає не тільки у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само, і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частиною 2 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до положень частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2021 року у справі № 945/315/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 209061, 13 жовтня 2021 року о 10 годині 00 хвилин по автодорозі Т1506 Миколаїв-Доманівка-Берізки, поблизу с. Сливине на 7 км Миколаївського району водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки ROVER RF, номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, нестійка хода. Від проходження огляду на місці за допомогою алкотестера «Драгер» водій відмовився, також відмовився проїхати до найближчого медичного закладу, чим порушив вимоги пункту 2.5 ПДР, відповідальність за що передбачена частиною 2 статті 130 КУпАП (а.с.1).

В своїх письмових поясненнях по суті порушення ОСОБА_1 зазначив, що 13 жовтня 2021 року керував власним транспортним засобом марки ROVER RF, номерний знак НОМЕР_1 та на 7 км автодороги Т1506 Миколаїв-Доманівка-Берізки допустив з`їзд за межі проїжджої частини, а саме в кювет, тілесних ушкоджень не отримав. Від СМЄ відмовляється, також зазначає, що перед виїздом вживав спиртні напої, після чого сів за кермо свого автомобіля. Відмовляється від проходження на стан сп`яніння (а.с.3).

В судовому засіданні судом першої інстанції був допитаний як свідок ОСОБА_3 , який пояснив, що є кумом ОСОБА_1 , та в жовтні минулого року йому зателефонував син ОСОБА_1 ОСОБА_4 , який повідомив, що потрапив в ДТП та, злякавшись, залишив місце пригоди. ОСОБА_1 не був водієм транспортного засобу та не керував ним. Водночас, безпосереднім свідком події ОСОБА_3 не був.

Також суд допитав в судовому засіданні інспектора СРПП ВП №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Сінчука О.В., який складав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , та який пояснив, що 13 жовтня 2021 року о 10 годині 00 хвилин на 7 км автодороги Т1506 Миколаїв-Доманівка-Берізки, поблизу с.Сливине Миколаївського району Миколаївської області трапилася дорожньо-транспортна пригода. Приїхавши на місце події, за кермом автомобілю марки ROVER RF, номерний знак НОМЕР_1 перебував ОСОБА_1 . Останній мав виражені ознаки алкогольного сп`яніння та перебував у неадекватному стані. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відмовився.

Приймаючи судове рішення суд першої інстанції також дослідив долучений до протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відеозапис, з якого вбачається, що останній знаходився за кермом автомобілю та перебував у неадекватному стані: на запитання поліцейського реагує слабо та не розуміє, що відбувається. Також суд зауважив, що на пасажирському сидінні лежить пляшка горілки, що свідчить про можливі наміри ОСОБА_1 продовжити вживати алкогольні напої.

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме, постанова Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2021 року у справі № 945/315/21, протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 209061 від 13 жовтня 2021 року, письмових пояснень ОСОБА_1 , відеозапису обставин правопорушення, пояснень інспектора Сінчука О.В свідчить про доведення вини ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що протокол складено за відсутності свідків, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, за частиною 1, 2 статті 266 КУпАП, в редакції чинній на час вчинення правопорушення, передбачено, що особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Оскільки під час проведення огляду ОСОБА_1 працівники поліції застосовували технічні засоби відеозапису, то проведення такого огляду без присутності свідків, відповідає вимогам статті 266 КУпАП, чинній на час вчинення правопорушення.

Тому вказаний відеозапис є належним та допустимим доказом вини ОСОБА_1 .

В своїй апеляційній скарзі заявник стверджує, що суд в оскаржуваній постанові не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а, 29 квітня 2020 року у справі №161/5372/17.

Разом з тим, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

У справі № 404/4467/16-а, на яку міститься посилання як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно визначення «керування транспортним засобом», судами встановлено, що акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу не містив відомостей про те, що позивач керував транспортним засобом або експлуатував його. Навпаки, зазначено, що огляд транспортного засобу було здійснено працівником поліції у дворі домоволодіння позивача, тобто не під час керування чи експлуатації позивачем транспортного засобу на вулично-дорожній мережі. В даній же справі, в протоколі зазначено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а також судом встановлено, що знаходження автомобіля, за кермом якого перебував ОСОБА_1 , в кюветі, відбулось внаслідок ДТП, а саме, з`їзду цього автомобіля з дороги. Отже, в даному випадку зміст фактичних обставин у справах є різним.

У справі № 524/5536/17, Верховний Суд зробив висновок, що відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. Такого висновку Верховний Суд дійшов виходячи з вимог частини третьої статті 283 КУпАП, якою визначено зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. В даній же справі відеозапис проводився при складанні не постанови, а протоколу про адміністративне правопорушення, зміст якого визначено статтею 256 КУпАП, яка не містить вимог щодо зазначення технічного засобу, за допомогою якого здійснено відеозапис.

У справі № 204/8036/16-а від 19 лютого 2020 року текст постанови Верховного Суду не містить такого висновку, на який посилається апелянт, зокрема про те, що «відповідальність за порушення ПДР України підлягає виключно водій, а не особа, яка просто сидить за кермом».

Що стосується посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не суперечить вказаним висновкам.

Так, у справі № 537/2088/17 Верховний Суд зазначив, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

У справі № 161/5372/17, Верховний Суд, надаючи оцінку поясненням інспектора, зазначив, що відповідно до ч. 1 ст.65 КАС України як свідок в адміністративній справі може бути викликана судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з`ясувати у справі.

При цьому колегія суддів вказала, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Водночас, Верховний Суд також зауважив, що обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

У даній справі суд першої інстанції виходив з того, що докази по справі, а саме, протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 209061 від 13 жовтня 2021 року, письмові пояснення ОСОБА_1 , відеозапис обставин правопорушення, пояснення інспектора Сінчука О.В, є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 .

Апеляційний суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги, відповідно до яких захисник не погоджується з фактом керування ОСОБА_1 автомобілем марки ROVER RF, номерний знак НОМЕР_1 , та про те, що останній звертався з вимогою про проходження тесту, так як ці доводи спростовуються вищенаведеними доказами винуватості, яким апеляційному суду відсутні підстави не довіряти, а також враховуючи стан, в якому перебував ОСОБА_1 на момент здійснення відеозапису працівниками поліції.

За такого, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції, як того просить апелянт, відсутні.

Керуючись статтями 283, 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Пірога Сергія Васильовича залишити без задоволення, а постанову Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В. Лівінський