Провадження № 33/4808/195/22
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Болюк І. І.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду області Васильєв О.П., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , непрацюючого визнати винним у вчиненні правопорушення,

передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік,-

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 13 вересня 2021 року о 01 год. 11 хв., в м.Івано-Франківську по вул.Грушевського, 3, керував транспортним засобом «ВАЗ 21104», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей, які не реагують на світло. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку водій відмовився у присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

На вказану постанову суду ОСОБА_1 03.03.2022 року за межами строку, передбаченого законом на оскарження постанови суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду.

В обґрунтування доводів щодо поважності причин, з яких було пропущено строк на апеляційне оскарження постанови суду, посилається на те, що копію оскаржуваної постанови він отримав тільки 22.02.2022 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Вказує, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про розгляд провадження щодо події , яка мала місце 13.09.2021 року.

Вважає, що строк оскарження судового рішення необхідно рахувати з 22.02.2022 року, а саме щ часу коли він дізнався про наявність постанови судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року, якою його притягнуто до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що 11.01.2022 року із системи «Дія» та відкритих відомостей, які розміщені в Автоматизованій системі виконавчих проваджень Міністерства юстиції України, йому стало відомо про наявність виконавчого провадження №67421241 , яке було відкрито ще 18.11.2021 року.

Вказує, що 22.02.2022 року під час ознайомлення з вищевказаним провадженням він дізнався про те, що постановою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року він визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стверджує, що до цього часу його було невідомо про те, що стосовно нього було складено матеріали про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки працівники поліції неправильно ідентифікували особу правопорушника, що призвело до безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, оскільки строк на оскарження пропущено з поважних причин.

Перевіривши апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на оскарження постанови суду, вважаю, що в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови суду необхідно відмовити та апеляційну скаргу повернути апелянту з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

Правом на апеляційне оскарження постанови судді по справі про адміністративне правопорушення, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, розпоряджається на власний розсуд в межах процесуального закону.

Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

З мотивувальної частини постанови судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 в судове засідання суду першої інстанції не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Так, відповідно до матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №126257 від 13.09.2021 року за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 було складено за його присутності, в якому містяться власноручні підписи правопорушника про ознайомлення його з правами та обов`язками відповідно до ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, та про розгляд справи в Івано-Франківському міському суді. ОСОБА_1 під його власноручний розпис ознайомлено із змістом самого протоколу та вручено його копію, в якому зазначено, що правопорушник відмовився від дачі пояснень.

Зокрема, зі змісту вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що до нього в якості доказів долучені відеозаписи з бодікамер поліцейських.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 знав про те, що відносно нього 13.09.2021 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та про те, що в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області знаходиться відповідна справа про притягнення його до адміністративної відповідальності, про що свідчать власноручні підписи ОСОБА_1 у протоколі про адміністративне правопорушення (а.с.1).

З матеріалів справи вбачається, що копію постанови Івано-Франківського міського суду від 22.11.2021 року було надіслано ОСОБА_1 25.11.2021 року (а.с.11), а 17.01.2022 року постанова суду звернута до виконання, оскільки набула законної сили.

03.03.2021 року ОСОБА_1 шляхом відправлення поштової кореспонденції звернувся до суду із апеляційної скаргою, яка була зареєстрована судом 09.03.2022 року.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, оскільки вважає, що право на оскарження судового рішення виникло в нього тільки після отримання копії судового рішення.

Разом з тим, матеріали провадження свідчать про те, що копія судового рішення була направлена ОСОБА_1 ще 25.11.2021 року і він не звертався з клопотанням про повторну видачу копії судового рішення суду.

При цьому, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що про наявність оскаржуваного судового рішення він дізнався тільки 22.02.2022 року під час ознайомлення з виконавчим провадженням .

В той же час, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказує, які причини не дозволили йому вчасно отримати копію судового рішення та у встановлений законом строк оскаржити постанову суду про притягнення його до адміністративної відповідальності.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Право на апеляційний розгляд беззаперечно є важливим елементом визначеного у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до суду.

Право особи на апеляційний розгляд справи відповідним чином унормовано у національному процесуальному законодавстві, у тому числі стосовно строків та кола осіб, які мають право подати апеляційну скаргу і вказані питання нерозривно пов`язані з правом на отримання вмотивованого рішення суду першої інстанції та із позитивним обов`язком суду надати можливість брати участь у судових засіданнях.

Рішеннями Європейського суду визначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України», справа «Трух проти України» ).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (справа «Пономарьов проти України»).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 вживав заходи, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в суді.

Зокрема, зі змісту матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за звинуваченням у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 21.09.2021 року, після чого справа двічі призначалася до розгляду. Судом першої інстанції приймались заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд провадження, яке було призначено на 27.10.2021 року та на 22.11.2021 року.

Вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 знав про те, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення та був обізнаний про розгляд справи в Івано-Франківському міському суді, а тому мав процесуальну можливість у встановлений законом строк оскаржити постанову суду.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що суд неналежним чином повідомляв його про розгляд провадження за адресом його реєстрації, хоча в дійсності він фактично проживає за іншою адресою.

Зокрема, апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що суд повідомляє особу, яка притягається до відповідальності шляхом направлення відповідного повідомлення за адресом, який вказано цією особою в протоколі про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_1 . Правильність вищевказаних даних підтверджена власноручним підписом правопорушника. Саме за цією адресою суд направляв ОСОБА_1 повідомлення про розгляд провадження.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що свідоме зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення неправильних даних щодо місця фактичного проживання особою, яка притягається до відповідальності свідчить про неналежне використання наданих їй процесуальних прав та намагання уникнути відповідальності за вчинення правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження постанови суду, приймав заходи щодо намагання оскаржити постанову суду першої інстанції та не зміг оскаржити судове рішення з поважних причин.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку з врахуванням того, які саме дані наведені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження та чи підтверджуються вони відповідними доказами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч.2 ст. 294 КУпАП десятиденний строк на оскарження постанови суду першої інстанції необхідно рахувати з дня винесення постанови, а не з дня отримання копії постанови суду.

Вищевказана норма ч.2 ст.294 КУпАП забезпечує за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законну мету і не порушує саму сутність цього права.

Суд може поновити строк на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, якщо його було порушено з поважних причин (хвороба, відрядження, стихійне лихо, хвороба близьких родичів тощо).

Апеляційний суд виходить з того, що про поважність причини на поновлення строку апеляційного оскарження може свідчити наявність конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду зі скаргою протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження рішення суду, виникли раптово, носили несподіваний характер і не могли бути контрольовані апелянтом.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що необґрунтоване поновлення процесуального строку на оскарження остаточного судового рішення порушує принцип юридичної визначеності і перешкоджає своєчасному виконанню рішення суду, яке набуло законної сили.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказує які саме причини завадили йому своєчасно у встановлені законом строки оскаржити постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.11.2021 року.

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що він не знав про те, що стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, оскільки працівники поліції неправильно ідентифікували особу правопорушника, що призвело до безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Таким чином, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що не був присутній під час складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки вищевказаний доказ містить неправильні дані щодо встановлення особи правопорушника.

Апеляційний суд неодноразово зазначав про те, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення містить формулювання обвинувачення, що дозволяє особі, яка притягається до адміністративної відповідальності своєчасно дізнатись про висунуте стосовно нього обвинувачення та організувати ефективний захист своїх інтересів в суді.

Перевіряючи вищевказані доводи ОСОБА_1 про те, що він не знав про висунуте стосовно нього обвинувачення, апеляційний суд вважає, що особою, яка притягається до адміністративної відповідальності не надані достатні дані, які свідчать про те, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення було неправильно встановлено особу правопорушника.

Зокрема, зі змісту матеріалів провадження вбачається, що до протоколу про адміністративне правопорушення долучені відеозаписи з відео реєстратора працівника поліції, якими зафіксовано обставини щодо встановлення особи правопорушника під час складання поліцейським протоколу про адміністративне правопорушення.

Вищевказаний відеозапис свідчить про те, що поліцейським роти 2 взводу 2 БУПП в Івано-Франківській області старшим сержантом поліції Хорт В.Д. приймались достатні заходи щодо встановлення особи правопорушника. Зі місту відеозапису вбачається, що під час складання протоколу про адміністративної відповідальності правопорушник назвався ОСОБА_1 , вказав свої анкетні дані, повідомив інформацію щодо місця свого проживання на теперішній час та підтвердив правильність наявної у поліцейського інформації щодо колишнього місця свого проживання. Повідомлена правопорушником інформація повністю відповідає даним, які містяться в матеріалах провадження. При встановленні особи правопорушника поліцейським використовувалась інформація, яка міститься в електронних джерелах та відповідає копіям документів, які долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

Зокрема, до матеріалів апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено копію паспорта громадянина України, який видано 03.10.2017 року та посвідчення водія, яке видано 19.08.2015 року. Апеляційний суд звертає увагу на те, що зовнішній вигляд ОСОБА_1 на світлині в паспорті відповідає зовнішньому вигляду особи, стосовно якої складався протокол про адміністративне правопорушення відповідно до даних відеозапису з відео реєстратора працівника поліції.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не надані достатні належні та допустимі дані, які свідчать що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення поліцейським було неправильно встановлено особу правопорушника.

Разом з тим, зі змісту матеріалів, які долучені до апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 23.02.2022 року звернувся до Івано-Франківської обласної прокуратури із повідомленням про вчинення правопорушення в якому стверджував, що працівники патрульної поліції Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області вчинили правопорушення, які передбачені ст.ст.365,366,367 КК України, оскільки сфабрикували матеріали протоколу про адміністративне правопорушення та неправильно встановили особу правопорушника, що призвело до безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що результати розслідування вищевказаного повідомлення про вчинення злочинів можуть бути правовою підставою для перегляду судового рішення суду першої інстанції за нововиявленними обставинами, оскільки встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження факт фальсифікації протоколу про адміністративне правопорушення в частині даних, які дозволяли ідентифікувати особу правопорушника є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що з моменту ухвалення судового рішення пройшов доволі тривалий строк і на даний час рішення суду у встановленому законом порядку набуло законної сили, враховуючи характер процесуальної поведінки апелянта протягом розгляду справи у суді першої інстанції та після постановлення судом остаточного рішення, приймаючи до уваги причини, якими обґрунтовуються поважність пропущення строку на апеляційне оскарження постанови суду, вважаю, що відсутні правові підстави для поновлення строку на оскарження постанови суду і апеляційна скарга, подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, підлягає поверненню апелянту.

При вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, суд не перевіряє доводи щодо законності, обґрунтованості та справедливості оскаржуваного рішення, оскільки така оцінка може бути дана судом тільки в результаті розгляду апеляційної скарги по суті.

Повернення апеляційної скарги, не позбавляє апелянта права повторно звернутися з апеляційною скаргою на постанову суду з вмотивованим клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження, в якому конкретизувати причини, які не дозволили своєчасно оскаржити постанову суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року.

Повернути апеляційну скаргу з додатками апелянту.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв