Справа №463/4827/22
Провадження №3/463/1237/22
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Гирич С. В., за участі прокурора Петреченка В.М., представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , розглянувши матеріали які надійшли з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про притягнення до адміністративної відповідальності військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 та проживаючого: АДРЕСА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-13 Кодексу України про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

Полковник ОСОБА_3 , будучи військовою службовою особою, на яку постійно покладено виконання організаційно - розпорядчих та адміністративного-господарських обов`язків, діючи всупереч інтересам військової служби, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та інтересах третіх осіб (член сім`ї), у порушення ст.ст.1,3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. 36 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 42 Закону України «Про запобігання корупції», у особливий період з 4 січня 2021 року по даний час, зловживаючи владою та своїм службовим становищем, без законних правових підстав використовує військове майно - квартиру Міністерства оборони України, що за адресою: АДРЕСА_3 .
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Правопорушник в судове засідання за викликом суду не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. З врахуванням того, що участь у справі бере його представник і ОСОБА_3 є військовим та залучений до несення військової служби у період воєнного стану, розгляд адміністративного матеріалу слід здійснити у його відсутності.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Боженко І.Ф. заперечує підстави та обґрунтування притягнення його до адміністративної відповідальності, вважає протокол надуманим та незаконним; ОСОБА_3 не вчиняв адміністративне правопорушення, у його діях не має вини і він, відповідно, не підлягає адміністративній відповідальності з наступних підстав.

За твердженням Начальника відділу організації діяльності прокурора у провадженні у справах про адміністративні правопорушення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону Петреченка В.М. (надалі Прокурор) правовий режим використання службової квартири ( АДРЕСА_4 ) підпорядковується дії:

1) наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 року №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» (надалі - Наказ від 31.01.2019 року №40), і

2) наказу Міністерства оборони України від 19.02.2020 року №51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» (надалі Наказ від 19.02.2020 року №51)

та прийнятих відповідно до них «Порядку проведення експерименту забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами дій військовослужбовців Збройних Сил України», затвердженого 01.02.2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України та затвердженого цим Порядком - ПРИМІРНОЇ ФОРМИ ДОГОВОРУ ПРО надання такого приміщення в користування.

ОСОБА_3 заперечує законність твердження Прокурора про те, що ця квартира була передана відповідно до Наказу від 31.01.2019 року №40 та Наказу від 19.02.2020 року №51 із подальшим укладенням відповідно до цих наказів договору надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового житла, керуючись наступним.

Наказ від 31.01.2019року №40, Наказ від 19.02.2020року №51, Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» від 01.02.2019 року (разом із примірною формою договору про надання службового приміщення в користування) - є незаконними, такими, що не набрали чинності і їх застосовувати не можна, оскільки вони у супереч статті 117 Конституції України , Указу Президента України від 03.10.92 №493 „Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади , Положенню про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 не зареєстровані у Міністерстві юстиції України та не внесені до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

ОСОБА_3 перебуває у Збройних Силах з 01.08.1987 року (починав, як курсант Самаркандського вищого воєнного автомобільного командного училища), а у Збройних Силах України з 1991 року (проголошення Незалежності України) 31 рік, що підтверджується Довідкою проходження служби (трудова діяльність) від 05.05.2022 року (копія додається). Відповідно, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №3 «Про розподіл службового житла військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » вищезазначене житлове приміщення (службова квартира за адресою: АДРЕСА_4 ) було розподілено командиру військової НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_3 на сім`ю з 2 осіб (він та дочка 2003 року народження) згідно Протоколу №1 загальних зборів офіцерського складу в/ч НОМЕР_1 Військової служби правопорядку (копія додається). Таким чином, ОСОБА_3 отримав по суті і за статусом (як особа, яка має право отримати за законом) службове житло як військовослужбовець, в якому має право проживати разом із своєю дочкою.

Наказ Міністерства оборони України від 31.01.2019 року №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», Наказ Міністерства оборони України від 19.02.2020 року №51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» від 01.02.2019 року, на підставі якого також затверджено примірна форма договору про надання службового приміщення в користування, є такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Враховуючи наведене керуючись п.1 ст.247 КУпАП, п.3 ст.284 КУпАП просить постановити постанову про закриття справи.

Після ознайомлення із матеріалами адміністративної справи представник ОСОБА_3 адвокат Боженко І.Ф. надав додаткові пояснення у яких посилається на те, що в матеріалах справи (а.с. 22-27) присутня лише «копія» Договору надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі - Договір). ОСОБА_3 стверджує, ШО ТАКОГО ДОГОВОРУ ВІН НЕ ПІДПИСУВАВ (ТОБТО ЙОГО НЕ УКЛАДАВ, а тому і не міг і не зобов`язаний був підписувати Акт прийому-передачі службового (штатно-посадового) житла.

Єдиною підставою для складення Протоколу про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-13 КУаАП (надалі - Протокол), є відсутність Акту прийому-передачі службового (штатно- посадового) житла в момент передачі ОСОБА_3 для вселення із сім`єю та відсутність такого самого Акту повернення цього житла.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не укладав Договір, він не повинен був укладати Акту прийому-передачі службового штатно-посадового житла для користування житлом (вселення його із сім`єю) та, відповідно не повинен був укладати Акт повернення цього житла.

Представник військової частини НОМЕР_1 протокол підтримав, вважає, що ОСОБА_3 зловживаючи службовим становищем, достовірно знаючи, що підстав для отримання житла не має, оскільки забезпечений житлом у АДРЕСА_5 , 04.01.2021 року подав рапорт на ім`я ТВО командира в/ч полковника ОСОБА_4 про надання службового (штатно-посадового) житла у АДРЕСА_6 , незважаючи на те, що у цьому ж військовому окрузі він був забезпечений житлом. Фактично він використав своє службове становище і спонукав ТВО командира в/ч полковника ОСОБА_4 сприяти у отриманні кв. АДРЕСА_7 . Згідно наказу ТВО командира в/ч полковника ОСОБА_4 від 04.01.2021 року № 4 було закріплено житло кв. АДРЕСА_7 , як штатно-посадове житло за ОСОБА_3 на підставі наказів Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та від 19.02.2020 року № 51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», які вже у 2021 році не діяли. Окрім цього, ОСОБА_3 05.01.2021 року уклав договір надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла, оригінал якого забрав при звільненні із посади та поселився у квартиру не підписав Акт прийому-передачі у користування квартири. Після того, як ОСОБА_3 переведено для продовження несення служби у іншу місцевість він не здав військовій частині кв. АДРЕСА_7 і продовжує використовувати військове майно на свій розсуд.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали адміністративної справи, суддя приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст.173-13 КУаАП доведена слідуючими доказами.

Як ОСОБА_3 у скоїх поясненнях, так і його представник визнають, що ОСОБА_3 з 04.01.2021 року з дочкою вселилися у кв. АДРЕСА_7 і користується нею до цього часу.

З долучених до матеріалів справи рапорту від 04.01.2021 року (а.с.16) вбачається, що ОСОБА_3 подав рапорт на ім`я ТВО командира в/ч полковника ОСОБА_4 про надання службового (штатно-посадового) житла у АДРЕСА_6 .

З копії наказу Згідно наказу ТВО командира в/ч полковника ОСОБА_4 від 04.01.2021 року № 4 (а.с.17 ) вбачається, що він видав наказ про закріплення житла кв. АДРЕСА_7 , як штатно-посадове житло за ОСОБА_3 на підставі наказів Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та від 19.02.2020 року № 51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», які вже у 2021 році не діяли.

Окрім цього, ОСОБА_3 05.01.2021 року уклав договір надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла та згідно матеріалів справи і пояснень представника військової частини оригінал цього акту ОСОБА_3 забрав при звільненні із посади .

Окрім цього, з долучених актів (а.с.40-46) вбачається, що після переведення ОСОБА_3 для продовження несення служби у іншу місцевість він не здав військовій частині кв. АДРЕСА_7 і продовжує використовувати військове майно на свій розсуд.

Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.60) кв. АДРЕСА_7 вказана квартира належить на праві власності Міністерству оборони України.

З акту приймання передачі для утримання та експлуатації (службового-штатного) житла (а.с.13) вбачається, що кв. АДРЕСА_7 від балансоутримувача передана користувачу в/ч НОМЕР_1 для утримання та експлуатації.

Як вбачається із копії листа (а.с.76) полковник ОСОБА_3 був забезпечений постійним житлом за рахунок МО України за адресою в/ АДРЕСА_8 . Крім цього, за попереднім місцем служби в м. Коростень полковник ОСОБА_3 на сім`ю отримав кв. АДРЕСА_9 , яку приватизував.

Відповідно до положень ст. 172-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що нею передбачена відповідальність за незаконне використання військовою службовою особою транспортних засобів, споруд чи іншого військового майна, використання військовослужбовця для виконання завдань, не пов`язаних з військовою службою, а також інше зловживання владою або службовим становищем, вчинене з корисливою метою чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб. А частиною 2 ст. 172-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за скоєння таких дій у період особливого періоду.
Як вбачається із копії наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 (а.с.62) було запроваджено експеримент з забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за попередніми посадами військовослужбовців ЗСУ.
Як вбачається із Порядку (а.с.64) відповідно до цього наказу затверджено 01.02.2019 року Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ.
Як вбачається із копії наказу №51 від 19.02.2020 року (а.с.69) цей есперемент продовжено до 20.01.2021 року.
Дійсно, під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що наказ Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 та наказ МО У №51 від 19.02.2020 року у супереч положенням ст.117 Конституції України , Указу Президента України від 03.10.92 №493 „Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, Положенню про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 не зареєстровані у Міністерстві юстиції України та не внесені до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Тому суд погоджується із доводами захисту про те, що ці накази не могли створювати правових підстав для закріплення за полковником ОСОБА_3 службового (штатно-посадового) житла кв. АДРЕСА_7 .

Разом з тим, з врахуванням долучених до матеріалів справи доказів полковник ОСОБА_3 , який двічі був забезпечений житлом за рахунок МО України під час проходження служби і приватизував з членами сім`ї обидві надані квартири, проживаючи у одній місцевості та в одному військовому окрузі не потребував покращення житлових умов, на черзі для покращення житлових умов не перебував, про що він достовірно знав, а тому у нього були відсутні будь-які правові підстави для вселення у квартиру кв. АДРЕСА_7 . Разом з тим, вселившись у вказану квартиру на підставі нормативно-правових актів, які не зареєстровані у МЮ України, т.б. без законних правових підстав та отримавши підвищення по службі у іншій місцевості, полковник ОСОБА_3 військове майно - квартиру кв. АДРЕСА_7 власнику не повернув, а використовує його для проживання, чим вчиняє правопорушення передбачене ст.172-13 КУпАП.

При цьому доводи захисту про те, що даний протокол має посилання на нормативні правові акти МО України, які є неконституційними, а тому не доводять винуватість особи у скоєнні цього правопорушення не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку полковник ОСОБА_3 хоч і отримав без достатніх правових підстав у користування військове майно квартиру кв. АДРЕСА_7 на підставі вказаних нормативно-правових актів, які дійсно не зареєстровані у МЮ України, але при звільненні із служби із військової частини НОМЕР_1 і з даного населеного пункту вказане військове майно не повернув власнику, а продовжує незаконну утримувати, використовуючи у своїх особистих цілях, достовірно знаючи, що правових підстав для цього він не має.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Статтею 3 названого Закону передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Статтею 42 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону ( дояких належить за посадою правопорушник) , сумлінно, компетентно, вчасно, результативно і відповідально виконують службові повноваження та професійні обов`язки, рішення та доручення органів і осіб, яким вони підпорядковані, підзвітні або підконтрольні, не допускають зловживань та неефективного використання державної і комунальної власності.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З 17 березня 2014 р., коли було оприлюднено Указ Президента від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні розпочався особливий період і тривав він до запровадження військового стану в України до 24.02.2022 року, а тому вказане правопорушення скоєно у особливий період і діяння підлягає кваліфікації за ч.2 ст.172-13 КУпАП.

Таким чином, приходжу до висновку про те, що винуватість полковника ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.172-13 КУпАП є доведена повністю і його дії за вказаною статтею кваліфіковані правильно.

Враховуючи вищенаведене, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, вважаю, що до нього слід застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу.
Окрім цього, відповідно до ст.40-1 КпАП України судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Згідно з п.5 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст.ст. 15, 33, 40-1, 172-20, 284, 294 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-13 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 145 (сто сорок п`ять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2465 грн (дві тисячі чотириста шістдесят п`ять гривень).
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь держависудовий збір в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому даної постанови, а в разі її оскарження - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати штрафу у визначений строк, постанова надсилається для примусового виконання, а штраф стягується у подвійному розмірі, тобто становитиме 4930 грн.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через місцевий суд.

Суддя С.В. Гирич