490/2615/22 від16.11.2022
Центральний районний суд м. Миколаєва
____________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

16 листопада 2022 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Скрипченко С.М., розглянувши протокол про вчинення:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином України, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

23.02.2022 р. у відношенні ОСОБА_1 складено протокол серії ААБ № 201818 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Згідно протоколу 23.02.2022 р. о 19 год. 00 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21013», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в м. Миколаєві по вул. Ярославського в районі буд. 40, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння згідно результатів тестування на приладі "Драгер" із показником 1,10 ‰, чим порушив п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи наведене, вивчивши матеріали додані до адміністративного протоколу, суд доходить до наступних висновків.

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у скоєнні, в тому числі й адміністративного правопорушення, слід виходити з положень статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Такий підхід до тлумачення норм адміністративного законодавства відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським Судом й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02).

У справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013р., заява № 36673/04) Європейський Суд зазначив, що у справах про адміністративні правопорушення суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Так, згідно протоколу серії ААБ № 201818 дії ОСОБА_1 було кваліфіковано як порушення п. 2.9 "а" ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При складанні протоколу за ст. 130 КУпАП, у разі порушення водієм п. 2.9 «а» ПДР, працівниками поліції мають бути надані доказі щодо: 1) керування особою транспортним засобом та законності підстав зупинки транспортного засобу; 2) наявності ознак сп`яніння; 3) проходження водієм огляду із підтвердженням стану сп`яніння.

Відсутність доказів щодо сукупності вказаних ознак, може слугувати підставою до закриття адміністративного провадження.

У якості доказів провини ОСОБА_1 та його перебування у стані алкогольного сп`яніння в протоколі зазначено про тестування на приладі «Драгер». Відеозапису з нагрудної камери патрульного матеріали справи не містять.

Отже жодних прямих та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння матеріали справи не містять. Таким чином докази які додані до протоколу не забезпечують такий рівень доказування вини останнього, який не залишав би розумних сумнівів у можливості іншої версії подій, ніж зазначено у протоколі.

Суд усвідомлює суспільну небезпеку правопорушень на транспорті, особливо пов`язаних із керуванням транспортними засобами водіями у стані сп`яніння, необхідність невідворотності покарання порушників та створення умов, які би перешкоджали розповсюдженню таких правопорушень.

Проте необхідність дотримання вимог статті 62 Конституції України (неможливість обґрунтовувати обвинувачення припущеннями, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь), вимог статті 6 Конвенції (щодо забезпечення прав обвинувачених) та застосування основних принципів та європейських стандартів щодо рівня доказового забезпечення («поза розумних сумнівів»), дає суду підстави для висновку про недоведеність достатніми та неспростовними доказами обставин здійснення ОСОБА_1 керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, отже його дії не потягли настання наслідків передбачених п. 2.9 "а" ПДР України, що свідчить про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП є безумовною підставою для закриття адміністративного провадження.

На підставі викладеного та керуючисьп. 1 ст. 247, ст.ст. 130, 283 - 285 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя С.М. Скрипченко