Справа №521/8034/22
Номер провадження 3/521/6134/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Непорада О.М., розглянувши матеріали, які надійшли з ВП № 3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності, відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, офіційно не працевлаштованої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2022 року, біля 15 години 00 хвилин, гр. ОСОБА_1 перебуваючи за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , вчинила психологічне насильство відносно свого онука гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме переучувала онука гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 казати на його батька, а саме гр. ОСОБА_3 , не тато, а дядя.

За даним фактом працівником поліції відносно ОСОБА_1 , було складено протокол серії ВАВ №067039 від 03.06.2022 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

У судовому засіданні гр. ОСОБА_1 вину не визнала.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступного.

Статтею 7 КУАП встановлено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Основним для вирішення справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення складу правопорушення. Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визначається, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку передбачено адміністративну відповідальність.

З об`єктивної сторони адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП характеризується зокрема вчиненням будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Тобто підлягає обов`язковому з`ясуванню характер вчиненого насильства та його наслідки у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони цього адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенція про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно із частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Одеса, його батько є ОСОБА_3 , а мати ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 16.09.2019.

Таким чином, судом встановлено, що гр. ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 .

Крім того, з дослідженого в судовому засіданні Рішенні Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області від 20.12.2021 року № 387 «Про встановлення часу та місця спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вбачається, що виконавчий комітет вирішив визначити час та місце спілкування ОСОБА_3 , з малолітнім сином ОСОБА_2 за відповідним графіком. Разом з тим, виконавчий комітет вирішив рекомендувати ОСОБА_5 , не чинити перешкод ОСОБА_3 , у виховані малолітнього сина ОСОБА_2 .

Суд також вважає за необхідне зазначити про те, що у вищевказаному рішенні органу опіки та піклування не зазначено що спілкування батька з сином може перешкоджати нормальному вихованню дитини, а навпаки таке спілкування визнано необхідним та рекомендовано не чинити цьому перешкод.

З долученого до протоколу диску із відеозаписами, на якому зафіксовано, спілкування ОСОБА_3 з його малолітнім сином ОСОБА_2 , вбачається, як малолітній ОСОБА_2 підчас спілкування зі своїм батьком ОСОБА_3 промовляє слово: «дядя».

З долученого до протоколу скріншоту переписки с мессенджера, на якому зафіксована переписка між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з якої вбачається, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 в спілкуванні з його сином, разом з тим, вбачається що ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_3 про те, що вона показує малолітньому ОСОБА_2 фотографії його батька, а саме гр. ОСОБА_3 та каже що це дядя.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила що відправляла ОСОБА_3 дане повідомлення, при цьому пояснила свій вчинок тим, що була зла на ОСОБА_3 .

Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що малолітній ОСОБА_2 , окрім слів: «мама, баба, нет», більше нічого не каже, однак вказане спростовується відеозаписом, з якого вбачається, як малолітній ОСОБА_2 підчас спілкування зі своїм батьком ОСОБА_3 промовляє слово: «дядя».

За таких обставин, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням та з точки зору належності, допустимості та достатності, для висновку про вчинення особою адміністративного правопорушення, приходжу до висновку, що вони переконливо свідчать про те, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання можливих шкідливих наслідків, своїми діями які спрямовані на обмеження волевиявлення її онука, а саме називати свого батька татом, що може спричинили емоційну невпевненість, адже малолітній дитині не дає самостійно обрати як звертатися до рідного батька, а навмисно вчить онука казати на його батька, «дядя», що може призвести не лише до відчуженості дитини до його рідного батька, а й навіть ворожості у без того крихких стосунках, таким чином суд приходить до висновку, що це не просто внутрішні родинні конфлікти чи модель стосунків, а психологічне насильство, адже з психологічної точки зору коли дитина звертається до батька «тато» а не «дядя» це буде найкраще саме для дитини, та сприятиме повноцінному спілкуванню сина і батька, дитина матиме можливість бути щирою та відвертою з батьком. Натомість звернення сина до батька «дядя» сприятиме напруженню відносин з батьком, що неодмінно буде негативно впливати на психологічний стан самої дитини.

Вивчивши та оцінивши наявні матеріали справи, вважаю, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підтверджується доказами, наявними у справі про адміністративне правопорушення, а саме даними, що містяться в: протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №067039 від 03.06.2022 року, який складений уповноваженою особою та за своїм змістом відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, з яким ОСОБА_1 ознайомлена та який нею власноручно підписано; диску із відеозаписами, на якому зафіксовано, спілкування ОСОБА_3 з його малолітнім сином ОСОБА_2 ; скріншоті переписки с мессенджера, на якому зафіксована переписка між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; заяві про вчинення правопорушення та письмових пояснень ОСОБА_3 ; та пояснень ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, суд вважає що в діях ОСОБА_1 , вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за кваліфікуючою ознакою вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок дій ОСОБА_1 суттєва шкода суспільним або державним інтересам, правам та свободам громадян завдана не була.

Відповідно до ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Враховуючи, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності та застосовується з метою виховання особи, що вчинила адміністративне правопорушення, у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, запобігання вчинення нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, враховуючи особу правопорушника, конкретні обставини справи, надходжу до висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП у зв`язку із малозначністю скоєного адміністративного правопорушення та обмежитись усним зауваженням, оскільки вказаний метод виховного впливу в даному випадку є достатнім для усвідомлення правопорушником протиправності своєї поведінки для того, щоб не допускати її в майбутньому.

Керуючись ст.ст. 9-11, 22, 173-2, 221, 252, 283, 284 КУпАП, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, на підставі ст. 22 КУпАП, у зв`язку із малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення та обмежитись усним зауваженням.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом 10 днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Суддя: О.М. Непорада