ПОСТАНОВА

Іменем України

18.02.2022 Справа №607/2527/22

Провадження № 3/607/1431/2022

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновська І.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за матеріалами, які надійшли від Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , працюючого викладачем фізичного виховання у Тернопільській загальноосвітній школі І-ІІІ ст. № 25,

за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

УСТАНОВИВ:

11.02.2022 на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області надійшли матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі за текстом КУпАП).

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 520980 від 09.02.2022 зазначено, що 09.02.2022 о 13 год. 30 хв. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 в магазині «Дім-сад» вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої тещі ОСОБА_2 , а саме чинив психологічний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю.

Крім цього, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 816439 від 09.02.2022 зазначено, що 09.02.2022 о 13 год. 50 хв. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 в магазині «Дім-сад» вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_3 , а саме погрожував та чинив психологічний тиск, внаслідок могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю.

Дії ОСОБА_1 органом поліції кваліфіковані за ч. 1 ст. 172-3 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, винуватим себе у вчиненні даних адміністративних правопорушень не визнав. Зазначив, що розлучився з ОСОБА_3 , однак у квартирі за місцем їх колишнього спільного проживання залишились його особисті речі, які він хоче забрати. У зв`язку з цим він телефонував та писав повідомлення колишній дружині, однак остання їх ігнорувала. Відтак 09.02.2022 він пішов за місцем роботи колишньої дружини та її матері, щоб дізнатися, коли саме він може прийти та забрати свої речі. Вказав, що жодним чином не погрожував колишній дружині та тещі, а також не вчиняв жодних дій, які б свідчили про вчинення відносно них насильства, а лише запитав у ОСОБА_2 , коли вони йому віддадуть його речі. Однак остання одразу викликала працівників поліції. При цьому ОСОБА_3 взагалі не була присутня під час їх розмови, а вийшла лише коли прибули працівники поліції. Зазначив, що заходячи в магазин, одразу включив диктофон, оскільки уже неодноразово між ним та колишніми дружиною та тещею виникали конфлікти, які завершувались викликом поліції. Не заперечував, що дійсно забрав частину речей при працівниках поліції, однак це лише речі першої необхідності, а інші речі йому відмовляються повертати.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 була опитана як свідок та пояснила, що ОСОБА_1 є її колишнім зятем. Вказала, що продовж спільного проживання з її дочкою ОСОБА_1 неодноразово вчиняв домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Зазначила, що на даний час її донька та ОСОБА_1 розлучені, однак конфлікти між ними тривають, а колишній зять продовжує чинити психологічний тиск на її дочку, зокрема телефонує, надсилає повідомлення, вимагає повернути речі, які йому вже були повернуті при працівниках поліції. Зазначила, що 09.02.2022 ОСОБА_1 прийшов в магазин «Дім-сад», де вона працює, та вимагав повернути його речі, хоча у неї жодних його речей немає. Вказала, що розцінила такі дії ОСОБА_1 як домашнє насильство, оскільки розмова відбувалася у магазині, де були присутні покупці, а тому вона вважала, що ОСОБА_1 чинить на неї психологічний тиск та викликала працівників поліції. Не заперечувала, що під час цієї розмови її дочка у торговому залі магазину присутня не була, а вийшла лише коли приїхали працівники поліції.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_3 була опитана як свідок та пояснила, що ОСОБА_1 є її колишнім чоловіком. Зазначила, що повернула ОСОБА_1 його речі в присутності працівників поліції, однак останній продовжує чинити відносно неї домашнє насильство, вимагаючи повернення ще частини речей. Також вказала, що 09.02.2022 самостійно вийшла в зал магазину, коли прибули працівники поліції, оскільки почула, що ОСОБА_1 погрожував її матері.

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та свідків, дослідивши зміст протоколів про адміністративне правопорушення та додані до них матеріали, суддя дійшов такого висновку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

У контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, нормі стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При цьому ст. 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, полягає у вчиненні домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Суб`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 вказаного закону визначено, що психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином самі по собі, зокрема, словесні образи, погрози тощо не формують домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі дії спрямовані на обмеження волевиявлення особи і за умови що такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали чи могли завдати шкоди психічному здоров`ю особи.

Крім того, системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

Так, зі змісту протоколів про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 520980 та серії ВАБ 816439 від 09.02.2022 вбачається, що ОСОБА_1 інкримінується те, що він 09.02.2022 приблизно о 13 год. 30-50 хв. за адресою: АДРЕСА_2 в магазині «Дім-сад» вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої тещі ОСОБА_2 та колишньої дружини ОСОБА_3 , внаслідок могла бути завдана шкода їх психічному здоров`ю.

Разом з тим у судовому засіданні під час розгляду справи встановлено, що між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, які виникли у зв`язку із колишнім спільним проживанням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також їх розлученням та поділом спільно нажитого майна, в тому числі неповерненням ОСОБА_1 особистих речей, які знаходяться за місцем проживання ОСОБА_3 . При цьому той факт, що частина речей не була повернута ОСОБА_1 , підтверджується не лише наданими останнім поясненнями, а й тим, що у своїх письмових поясненнях від 09.02.2022 ОСОБА_3 зазначила, що дійсно за місцем її проживання знаходяться речі її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , а саме два ящики забутого одягу, куртки та штани.

Крім цього, у судовому засіданні було досліджено аудіозапис, який був відтворений з особистого мобільного телефону ОСОБА_1 та на якому була зафіксована розмова, яка мала місце 09.02.2022 приблизно о 13 год. 30-50 хв. за адресою: вул. Бандери, 40, м. Тернопіль в магазині «Дім-сад» між ОСОБА_4 та його ОСОБА_2 . При цьому учасники судового розгляду не заперечували, що у судовому засіданні відтворювалась розмова, яка дійсно мала місце 09.02.2022. Так, зі змісту дослідженого аудіозапису вбачається, що ОСОБА_1 при розмові з ОСОБА_2 не вчиняв жодних дій з метою психологічного тиску, зокрема не погрожував їй, не ображав її, не виражався нецензурною лексикою, а лише просив повернути йому особисті речі, які знаходяться за місцем проживання її дочки, та запитував, коли саме можна їх забрати. Проте за наслідками такої розмови ОСОБА_2 викликала працівників патрульної поліції.

Також зі змісту вказаного вище аудіозапису не вбачається, що під час розмови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була присутня і ОСОБА_3 . Вказане не заперечувалось учасниками судового засідання.

При цьому суддя вважає недоведеними обставини, зазначені у заявах та письмових поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 09.02.2022, оскільки останні під час надання таких пояснень не повідомлялися про кримінальну відповідальністю за завідомо неправдиві показання, а такі обставини не знайшли свого підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами та спростовуються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та дослідженим аудіозаписом. Так само з наданих у судовому засіданні пояснень ОСОБА_2 слідує те, що 09.02.2022 зі сторони ОСОБА_1 в її адресу не висловлювались будь-які погрози чи образи, а домашнє насильство, на її думку, виражалось у тому, що ОСОБА_1 у черговий раз вимагав від неї повернення його речей, які вже йому повернуті, а також у тому, що такі події відбувались за місцем її роботи, що заважало їй належним чином здійснювати свою діяльність. Також з пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що психологічних страждань їм завдає поведінка ОСОБА_1 , яка мала місце як під час спільного проживання останнього з ОСОБА_3 , так і після їхнього розлучення у цілому.

Проте доказів того, що саме 09.02.2022 ОСОБА_1 вчиняв дії, спрямовані на приниження, залякування, обмеження волевиявлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та що такі дії викликали у останніх побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди їх психічному здоров`ю, під час розгляду цієї справи суддею не встановлено.

При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Таким чином органом, що склав протоколи про адміністративне правопорушення, до матеріалів справи не долучено будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 09.02.2022 приблизно о 13 год. 30-50 хв. за адресою: АДРЕСА_2 в магазині «Дім-сад» вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої тещі ОСОБА_2 та колишньої дружини ОСОБА_3 , внаслідок була завдана шкода їх психічному здоров`ю, а отже і вчинив правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 172-3 КУпАП. Обставини, викладені у протоколах, та долучені до них докази не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

За змістом ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так само Європейський суд з прав людини неодноразово, зокрема, у справах «Кобець проти України» (рішення від 14.02.2008), «Берктай проти Туреччини» (рішення від 08.02.2001), «Леванте проти Латвії» (рішення від 07.11.2002) вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

При цьому судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, яка притягується до відповідальності, і лише в межах зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення обвинувачення, на підставі зібраних посадовою особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, доказів. Суд не має збирати з власної ініціативи докази, позаяк в протилежному випадку суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути визнаний безстороннім.

З урахуванням викладеного суддею встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які в їх сукупності та взаємозв`язку доводили б винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та наявність у його діях складу цих адміністративних правопорушень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких підстав суддя доходить висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не доведена поза розумним сумнівом матеріалами справи, у зв`язку із чим провадження у даній справі підлягає закриттю за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень.

При цьому суддя враховує, що п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому, виходячи зі змісту норм ч. 2 ст. 284, ст. 247 КУпАП, не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 судового збору за розгляд цієї справи.

Керуючись ст. 7, 9, 40-1, 172-3, 245, 247, 251-252, 283-285, 287, 294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Закрити відносно ОСОБА_1 провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 172-3 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

СуддяІ. В. Марциновська