ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/92/22 Номер провадження 33/814/287/22Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О. Доповідач ап. інст. Корсун О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. Полтава

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М.

за участю секретаря

судового засідання Греся А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і накладено на нього адміністративне стягнення за ст.185 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 170 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 496 гривень 20 копійок судового збору на користь держави.

За постановою суду ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні ним злісної непокори законній вимозі поліцейського при виконанні останнім службових обов`язків за таких обставин.

10 січня 2022 року приблизно о 09 годині ОСОБА_1 , перебуваючи в громадській споруді «Сервісний центр» у приміщенні УПП у Полтавській області по вул. Кременчуцькій, 2-В у с. Розсошенці Полтавського р-ну Полтавської обл. без вдягнених засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора чи захисної маски, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, категорично відмовився та не виконав неодноразово висунуту законну вимогу поліцейського під час виконання ним службових обов`язків про припинення вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.44-3 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2022 року та закрити провадження у справі, посилаючись на те, що він не є винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував, що: поліцейські не наділені повноваженнями вимагати в громадян одягти маску, яка перешкоджає диханню ОСОБА_1 та його життєдіяльності зі встановленим йому діагнозом у вигляді найтяжчої форми змішаної персистуючої астми з дитинства, а також розглядати справи про адміністративні правопорушення за ч.2 ст.44-3 КУпАП; зобов`язання щодо носіння маски є незаконним, оскільки законодавством не встановлено визначення медичної маски, її призначення з обов`язковістю носіння та в правовому полі карантин не введено; по справі не визначено якому розпорядженню не підкорився апелянт, тому що вимога поліції була припинити правопорушення, передбачене ч.2 ст.44-3 КУпАП, що не є предметом розгляду; поліцейський висловлював не вимогу, а прохання, від якого ОСОБА_1 відмовився. Водночас апелянт посилається на те, що судом першої інстанції здійснено розгляд справи без дотримання визначеного ст.277 КУпАП добового строку.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового засідання, що підтверджується розпискою в матеріалах справи, до суду апеляційної інстанції не з`явився, клопотань про відкладення засідання не заявляв, що відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП не перешкоджає здійсненню апеляційного розгляду.

Апеляційний суд заслухав думку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в попередніх засіданнях на підтримку апеляційної скарги, допитав лікаря і поліцейського, перевірив матеріали справи, дослідив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 294 КУпАП регламентовано, що судове рішення переглядається у межах доводів апеляційної скарги.

Виходячи з положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Доводи апеляційної скарги про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, є безпідставними.

Відповідальність за ст.185 КУпАП передбачено за злісну непокору законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

За змістом п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 26 червня 1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог працівників поліції при виконанні ними службових обов`язків або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП злісної непокори законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними у матеріалах справи належними, допустими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми доказами, та є обґрунтованим.

Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ №506135 10 січня 2022 року приблизно о 09 годині ОСОБА_1 , перебуваючи в громадській споруді «Сервісний центр» у приміщенні УПП у Полтавській області по вул. Кременчуцькій, 2-В у с. Розсошенці Полтавського р-ну Полтавської обл. без вдягнених засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора чи захисної маски, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, категорично відмовився та не виконав неодноразово висунуту законну вимогу поліцейського під час виконання ним службових обов`язків про припинення вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.44-3 КУпАП (а.с.1).

Наведені вище обставини підтверджуються даними відеозапису, записаному на технічному носієві інформації, з якого встановлено, що 10 січня 2022 року приблизно о 09 годині ОСОБА_1 в порушення вимог ч.2 ст.44-3 КУпАП під час дії карантину перебував у громадській споруді - приміщенні УПП у Полтавській області ДПП по вул. Кременчуцькій, 2-В у с. Розсошенці Полтавського р-ну Полтавської обл., без вдягненого засобу індивідуального захисту (респіратора чи захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовленого самостійно). У зв`язку з цим поліцейський під час виконання службових обов`язків неодноразово наполегливо повторював апелянту в категоричній формі, щоб останній припинив назване адміністративне правопорушення, за вчинення якого передбачена відповідальність за ч.2 ст.44-3 КУпАП, і відповідно вдягнув засіб індивідуального засобу. Працівник поліції перебував у форменому одязі в приміщенні відділу поліції, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_1 того, що вимога надходила від уповноваженої службової особи поліцейського, та необхідність її виконання. Однак, апелянт категорично відмовився це робити в зухвалій формі та не виконав законну, нормативно обґрунтовану вимогу поліцейського, посилаючись на безпідставність відповідно до діючого законодавства зобов`язання вдягти засіб індивідувального захисту й продовжуючи правопорушення більше ніж півтори години, тим самим учинив злісну непокору зазначеній вимозі поліції.

При цьому, працівником поліції було роз`яснено ОСОБА_1 наслідки невиконання висунутої вимоги, а тому посилання апелянта на те, що йому не висловлювалась вимога, а здійснювалось прохання, як на підставу для оскаржуваної постанови, є необґрунтованими (04:13-04:19 хвилини відеозапису а.с.4). Окрім того, в певній частині апеляційної скарги самим ОСОБА_1 підтверджено висування вимоги працівником поліції (останній абзац а.с.29).

Доводи апелянта, які зводяться до незаконності вимоги поліцейського, є безпідставними, так як ч.2 ст.44-3 КУпАП (у тому числі в редакції на час вчинення адміністративного правопорушення 10 січня 2020 року) передбачено відповідальність за перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно . Станом же на 10 січня 2022 року на підставі п.1 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України було встановлено карантин, через це доводи ОСОБА_1 про відсутність карантинних обмежень на території України слід визнати неспроможними.

У силу п.п.3, 4 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань припиняє виявлені адміністративні правопорушення та вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення адміністративного правопорушення .

Таким чином, вимога поліцейського до апелянта про припинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.44-3 КУпАП, здійснена в межах повноважень працівника поліції, була законною та нормативно обґрунтованою, у зв`язку з чим породжувала в ОСОБА_1 обов`язок її виконання.

Суд апеляційної інстанції враховує наявність у ОСОБА_1 захворювання у вигляді бронхіальної астми (а.с.36), однак допитана в апеляційному суді сімейний лікар ОСОБА_1 ОСОБА_2 , підтвердила відсутність заборони носіння апелянтом засобу індивідуального захисту та навпаки зазначила про необхідність його вдягання в період дії карантину з метою запобігання поширенню хвороби COVID-19. За індивідуальних обставин, коли людина відчуває задуху, тоді знімається засіб індивідуального захисту.

Таким чином, не встановлено обставин, які би свідчили про неможливість ОСОБА_1 на час учинення правопорушення вдягнути маску чи респіратор під час дії карантину й запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України COVID-19. Значення має також те, що апелянт не пояснював поліції в загальноприйнятній формі мотиви невиконання вимоги (як він стверджував при розгляді справи в суді - через наявність захворювання), а лише оспорював її законність.

Отже, наведені вище докази безперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, і об`єктивних обставин не довіряти їм немає.

Доводи ж апеляційної скарги про порушення першою судовою інстанцією визначеного ч.2 ст.277 КУпАП строку розгляду справи не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки не спростовують висновки місцевого суду про наявність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП.

Накладене на ОСОБА_1 стягнення, яке за своїм видом є найменш суворим, а розміром наближеним до мінімального, відповідає вимогам ст.ст.23 та 33 КУпАП.

Істотних порушень процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції прийняти законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 без зміни.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського

апеляційного суду О.М. Корсун