Справа №760/4658/22 3/760/3711/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Ріхтер В.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, суд

ВСТАНОВИВ :

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2022 року матеріали провадження про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП направлено до слідчого відділу Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві для вирішення питання в порядку ст.214 КПК України.

Листом Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві від 03.06.2022 року зазначені матеріали повернуті на адресу суду без виконання постанови суду із зазначенням того, що у відповідності до вимог ст. 477 КПК провадження за ст. 126-1 КК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілої, а остання відсутня у м. Києві.

Крім того, зазначено, що для встановлення систематичності необхідні постанови суду.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Дійсно, у відповідності до вимог ст. 477 КПК провадження за ст. 126-1 КК України може бути розпочате лише за заявою потерпілого.

При цьому, обов`язкової форми такої заяви чинне законодавство не містить.

Як убачається з матеріалів справи, остання містить заяву потерпілої ОСОБА_2 , у якій остання зазначає, що просить вжити заходи щодо ОСОБА_1 .

При цьому, надання оцінки такій заяви покладено саме на правоохоронні органи.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Реалізація такого права має здійснюватися заявником з урахуванням того, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема ст. 214 КПК України, передбачає, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119) сторін цих відносин, відповідно.

У цьому випадку, запроваджені внутрішні процедури щодо порядку та строків унесення даних до ЄРДР кореспондуються з норми, наведеної ст. 214 КПК України.

Як наслідок, з вище зазначеної правової норми (ст. 214 Кодексу) та запроваджених внутрішніх процедур випливає, що нормами кримінального процесуального законодавства України встановлюється імперативний обов`язок після отримання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення унесення за нею відомостей до ЄРДР, оскільки згідно ч. 1 ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Як передбачає стаття 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однак, у даній справі, незважаючи на фактичні обставини справи, а також зазначене у постанові суду, права потерпілої, щодо розслідування справи за її заявою, спаплюжені, що призвело до порушення завдань кримінального провадження, оскільки до потерпілої не була застосована належна правова процедура, не було забезпечено швидкого, повного та неупередженого розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Що стосується того, що для встановлення систематичності необхідні постанови суду.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст. 84 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, як-то: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до вимог ст. 233 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до частини 1 статті 39 КПК організація досудового розслідування покладається лише на керівника органу досудового розслідування.

Звертаю увагу, що у відповідності до Конституції України, на суди покладена виключно функція відправляння правосуддя.

Суд не є органом, який має право збирати докази.

Фактично, зазначаючи, що для встановлення систематичності дій ОСОБА_1 необхідні постанови суду, орган досудового розслідування переклав свій обов`язок щодо збирання доказів на суд, що є неприпустимим.

Крім того, додатково повідомляю, що систематичність не встановлюється виключно постановами суду. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.

Окрім того, додатково повідомляю, що Україна ратифікувала Стамбульську конвенцію про запобігання насильству стосовно жінок, домашньому насильству та боротьби із цими явищами.

Як зазначено у правовій позиції ЄСПЛ у справі «TKHELIDZE проти Грузії», заява № 33056/17, відсутність негайного реагування органів влади при виникненні підозр щодо домашнього насильства порушує конвенцію. ЄСПЛ наголосив, що за відповідних обставин влада зобов`язана вживати превентивних оперативних заходів для захисту особи, життю якої загрожує злочинні дії іншої особи. Жертви домашнього насильства, які потрапляють до категорії вразливих осіб, мають право на державний захист. Коли виникають будь-які підозри щодо домашнього насильства чи насильства щодо жінок, від органів влади вимагається негайне реагування та подальша особлива ретельність для вирішення конкретного характеру насильства в ході провадження.

За змістом положень ст.ст.253, 284 КУпАП, якщо при розгляді адмінсправи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає за необхідне повторно направити зазначений адміністративний матеріал до слідчого відділу Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст.214 КПК України.

Керуючись ст.ст. 256, 278, 253 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Матеріали провадження про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП повторно направити до слідчого відділу Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві для вирішення питання в порядку ст.214 КПК України.

Суддя Ріхтер В.В.