КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/1337/2022 Категорія: ст. 471 МКУ
Головуючий в суді першої інстанції: Букіна О.М.
Головуючий в апеляційній інстанції: Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Матвієнко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою, яка подана представником Київської митниці Держмитслужби Юрківом Володимиром Васильовичем на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Ізраїлю, місце народження: Ізраїль, місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , місце роботи: тимчасово не працює, паспорт громадянина Ізраїлю для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий 04.08.2014; орган, що видав JERUSALEM, до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України,

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва від Київської митниці Держмитслужби України надійшов адміністративний матеріал з протоколом про порушення митних правил № 4649/100000/21 від 19.11.2021 року, складений відносно гр. Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками порушення митних правил, передбачених ст. 471 Митного кодексу України.

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року гр. Ізраїлю ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 1700, 00 грн.

Вилученівідповідно до протоколу про порушення митних правил № 4649/10000/21 від 19 листопада 2021 року, грошові кошти у розмірі 5470 доларів США, повернуто гр.Ізраїлю ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі та стягнуто з гр.Ізраїлю ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Київської митниці Держмитслужби Юрків В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржувану постанову, застосувавши додатково до гр. Ізраїлю ОСОБА_1 стягнення у вигляді конфіскації затриманої по справі валюти в розмірі 5470 доларів США.

Обгрунтовуючи скаргу, представник Держмитслужби посилався на необґрунтованість постанови та не повне з`ясування обставин, оскільки під час судового засідання не встановлено будь-яких даних про те, що конфіскація валюти у сумі 5470 доларів США буде для гр. Ізраїлю ОСОБА_1 «надмірним індивідуальним тягарем». Співвідношення розміру пропущеної та вилученої під час митного контролю валюти дають підстави вважати, що застосування положень санкції ст. 471 МК України щодо конфіскації валюти у сумі 5470 доларів не порушуватиме справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Враховуючи викладене, Представник митниці вважає, що висновок суду про доведеність винності гр. Ізраїлю ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, разом з тим, на переконання апелянта висновок суду про відсутність підстав для застосування щодо правопорушника додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 471 МК України конфіскація товарів, переміщення яких через митний кордон обмежено законодавством України, є обов`язковим видом стягнення, який застосовується до осіб, які формою проходження митного контролю обрали проходження через «зелений коридор».

Чинним законодавством України не передбачено можливості звільнення правопорушника від застосування щодо нього обов`язкового стягнення, у тому числі й конфіскації предметів порушення митних правил.

Посилання Солом`янського районного суду м. Києва на Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» як на підставу незастосування конфіскації вилученої валюти є необгрунтованим, оскільки жодних заборон на конфіскацію предметів порушення митних правил ні вказаною конвенцією, ні рішеннями Європейського Суду з прав людини не встановлено.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Дермитслужби, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Ю.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав рішення суду законним і обґрунтованим, перевіривши доводи скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно оскаржуваної постанови судом першої інстанції встановлено, що 19.11.2021 року о 10 год. 05 хв. для проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» поступив гр. Ізраїлю ОСОБА_1 , що прибув до України з Ізраїлю, м. Тель-Авів, рейсом PS 778, авіакомпанії «МАУ». Для проходження митного контролю гр. Ізраїлю ОСОБА_1 своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями засвідчив факти, що мають юридичне значення.

На підставі положень п. 4 ст. 336 та ст. 342 Митного Кодексу України, в якості використання однієї з форм митного контролю, співробітниками митниці було проведено усне опитування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 .

На запитання співробітників митниці громадянин Ізраїлю ОСОБА_1 повідомив, що переміщує через митний кордон України 15 000 доларів США.

Після проведення опитування громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 було запропоновано пред`явити всю готівку в службовому приміщенні митниці. Громадянином було видано готівку в розмірі 16 800 доларів США, що знаходилась у відкритому паперовому конверті, що містився в сумці пасажира. (ручна поклажа).

Готівка переміщувалась без ознак приховування. Зі слів гр.Ізраїлю ОСОБА_1 вся валюта належить йому особисто. Готівка була перерахована в службовому приміщенні митниці в присутності гр.Ізраїлю ОСОБА_1 .

Оскільки гр.Ізраїлю ОСОБА_1 самостійно, своїми діями, що були виражені у обранні для проходження митного контролю переміщуваною ним готівкової валюти обрав канал, що позначений символами зеленого кольору - «Зелений коридор», та на момент проходження митного контролю, належним чином заповненої митної декларації гр.Ізраїлю ОСОБА_1 до митного оформлення не подав - в його діях та бездіяльності під час проходження митного контролю в залі «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль», вбачається порушення встановленого ст. 366 МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, що в свою чергу, має ознаки наявності у діях та бездіяльності гр.Ізраїлю ОСОБА_1 порушення митних правил, визначеного положеннями ст. 471 МК України.

Даний протокол складено на місці виявлення правопорушення - в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль». За протоколом про порушення митних правил, на підставі положень ч. 3 ст.197, ст. 511 МК України у гр.Ізраїлю ОСОБА_1 вилучено предмет правопорушення 5 470 доларів США.

З виявленої суми готівки гр.Ізраїлю ОСОБА_1 було пропущено 11 330 доларів США (еквівалент 9 997 євро).

Також встановлено, що кошти в сумі 5 470 доларів США, що підлягають конфіскації, є значною сумою для гр. Ізраїлю ОСОБА_1 .

Статтею 471 МК України передбачена відповідальність за порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

Відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно з ч. 3 ст. 197 МК України обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.

Так, Постанова Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 5 «Про затвердження Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» визначає порядок ввезення, пересилання на митну територію України, вивезення, пересилання з митної території України або транзит через митну територію України фізичними особами, юридичними особами та банками готівкової валюти і банківських метал.

Відповідно до пункту 18 «Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 9999 євро, на підставі документів, що підтверджують зняття цією фізичною особою готівки з власних рахунків у банках і квитанції про здійснення валютно-обмінної операції з цією готівкою виключно на ту суму, що перевищує на день вивезення/пересилання в еквіваленті 9999 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Згідно з положеннями Митного кодексу в Україні запроваджена двоканальна система митного контролю товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами, яка дає громадянам змогу здійснювати декларування, обираючи один з двох каналів проходу (проїзду транспортними засобами особистого користування) через митний кордон України («зелений» та «червоний» коридори).

Згідно з ч. 5 ст. 366 МК України обрання «зеленого коридору» вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та свідчить про факти, що мають юридичне значення.

Порядок декларування товарів, щодо яких є заборона або обмеження у ввезенні/вивезені через кордон України, у доступній та зрозумілій формі роз`яснюється на численних дошках інформації та електронних інформаційних табло, розташованих в різних приміщеннях на території будівлі аеропорту.

Пояснення гр. Ізраїлю ОСОБА_1 , додані до протоколу про порушення митних правил, не містять жодних заперечень щодо перетину нимбілої лінії «зеленого коридору».

Відповідно до вимог ст. 486 МК України завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.

Положеннями ст. 489 МК України передбачено, що при розгляді справи про порушення митних правил суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок суду про доведеність винуватості гр. Ізраїлю ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, та представником митниці в апеляційній скарзі не оспорюється, а відтак, не є підставою для апеляційного розгляду справи.

Разом з тим, суд, визнавши гр. Ізраїлю ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК та наклавши на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700 грн., повернувши при цьому вилучені відповідно до протоколу про порушення митних правил №4649/10000/21 від 19.11.2021 року грошові кошти у розмірі 5470 доларів США, виходив з того, що застосування до гр. Ізраїлю ОСОБА_1 конфіскації грошових коштів призведе до накладення на нього індивідуального та надмірного тягарю та буде непропорційною до вчиненого правопорушення мірою, іапеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

11 липня 2019 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі Садоча проти України. З рішення вбачається, що заявник скаржився на те, що конфіскація його законно придбаних коштів була надмірною і непропорційною мірою.

Зазначеним рішенням встановлено наступне.

Адміністративне правопорушення, в якому заявника було визнано винним, полягало у недекларуванні ним суми грошових коштів, які він переміщав через митний кордон. Варто зазначити, що в цьому відношенні слід зазначити, що дійсно, як зазначив заявник, його дії щодо вивезення іноземної валюти з України не були незаконними за українським законодавством. Було дозволено не тільки вивозити іноземну валюту, але сума, яка могла бути законно переведена або, як це було у цій справі, фізично переміщена через митний кордон, не була, в принципі, обмежена під час подій, якщо вона була задекларованою (див. пункт 15 вище). Наведені елементи відрізняють цю справу від деяких інших, в яких конфіскація застосовувався або до товарів, імпорт яких було заборонено, або до транспортних засобів, що використовуються для перевезення заборонених речовин або торгівлі людьми (наприклад, див. Ісмаїлов, наведене вище, § 35).

Що стосується поведінки заявника, Суд зазначає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку (див. пункт 19 вище і порівняйте з Moon проти Франції, № 39973/03, § 8, 9 липня 2009 року та Гріфхорст , наведене вище, § 8, в якому заявники заперечували, що у них є гроші при собі). Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд нагадує, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція - тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування (див. Гирлян, § 28, та Габріч, § 29, обидва цитовані вище).

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі. Заява, що міститься у рішенні апеляційного суду про те, що дії заявника спричинили «серйозну шкоду зовнішньоекономічним інтересам та безпеці України», є надто розпливчастою і загальною та не підтверджується будь-якими доводами щодо того, що саме становить таку шкоду. Таким чином, Суд вважає, що такий захід як конфіскація не був призначений як відшкодування майнової шкоди - оскільки держава не зазнала жодних збитків внаслідок недекларування грошових коштів заявником заявити гроші - але був стримуючим і каральним заходом за своїм фактичним призначенням (див. Гирлян, вище, § 29).

Суд не переконали доводи Уряду, що оцінка пропорційності була включена до рішень національних органів влади. Складається враження, що наведені вище міркування щодо законного походження грошей, неумисного характеру дій заявника або відсутність ознак будь-яких інших порушення митних правил, незважаючи на те, що адвокат заявника виразно порушував ці питання під час провадження, не мали жодного значення під час ухвалення рішення. Національні суди лише загалом, без зазначення деталей, посилалися на "характер правопорушення та спосіб його вчинення" та "відомості про особу [заявника]" і не розглядали питання про те, чи було забезпечено необхідний баланс між суспільними інтересами та правом заявника на мирне володіння своїм майном. Відповідно, Суд доходить висновку, що перевірка, проведена національними судами була занадто поверхневою за своїм обсягом для того, щоб забезпечити дотримання вимоги пошуку «справедливого балансу», закріпленого в другому пункті статті 1 Протоколу № 1 (там само, § 30).).

Так само і Уряд не зміг переконати Суд, що менш суворі санкції, такі як штраф, не є достатніми для досягнення бажаного стримуючого та карального ефекту, а також для запобігання майбутніх порушень вимоги щодо декларування.

Суд зауважує, що, на відміну від розглянутої справи у справі ОСОБА_4 , у якій російським судам, здається, не були залишено жодної свободи вибору з цього питання, оскільки, згідно із законом, уся не задекларована сума повинна бути втрачена у будь-якому випадку, або у вигляді штрафу, або згідно з рішенням про конфіскацію - у справі заявника українські суди мали вибір щодо визначення розміру штрафу, який має бути призначений у якості санкції (див. пункт 14 вище).

За цих обставин, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення (див. § 39, Габріч, § 38 Ісмаїлов і Танасов проти Румунії [Комітет], № 65910/09, § 28, 31 жовтня 2017 року).

Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи наведене, та з огляду на те, що держава не зазнала жодних збитків внаслідок недекларування грошових коштів гр.Ізраїлю ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність необхідності застосування до гр. Ізраїлю ОСОБА_1 адміністративногостягнення у виді конфіскації безпосереднього предмету порушення митних правил.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про відсутність підстав для застосування по відношенню до гр. Ізраїлю ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. При цьому, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі Трегубенко проти України зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, інтерес суспільства та умови, передбачені законом . Більше того, будь яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний і надмірний тягар (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення справедливого балансу , дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі Ісмаїлов проти РФ від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести особистий і надмірний тягар.

З наданих під час апеляційного розгляду пояснень представника ОСОБА_1 -адвоката Кормушина Ю.О., які є аналогічними поясненням, наданим нимв суді першої інстанції, вбачається, що кошти, які перевозив порушник, йому необхідні для придбання квартири та навчання сина з подальшою метою залишитися проживати в Україні. Ці кошти ОСОБА_1 взяв в кредит у Банку 27.10.2020 року, і має їх повернути до 15.10.2025 року.

Такі обставини об`єктивно підтверджуються документами, долученими до справи представником ОСОБА_1 - адвокатом Кормушиним Ю.О. в суді першої інстанції (а.с.33-41). Мотивуючи висновки про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 стягнення у виді конфіскації вилученої валюти, суддя виходив з того, що вказане додаткове стягнення призведе до накладення на нього індивідуального та надмірного тягарю та буде непропорційною до вчиненого правопорушення.

За матеріалами справи жодних даних, які б давали суду підстави вважати, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша незаконна діяльність - легалізація злочинних доходів, торгівля наркотиками, фінансування тероризму, ухилення від сплати податків, тощо - відсутні, і будь - яких негативних наслідків порушення ОСОБА_1 митних правил не настало, державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів, тощо.

З приводу доводів апеляційної скарги представника митниці про те, що висновок місцевого суду про те, що конфіскація вилученої у гр. Ізраїлю ОСОБА_1 валюти призведе до накладення на нього індивідуального та надмірного тягарю та буде непропорційною до вчиненого правопорушенняє єнеобґрунтованим, то слід зазначити, що висновок про звільнення особи від адміністративного стягнення у вигляді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення можливий за сукупності умов, а саме: правопорушник здійснив правопорушення з необережності, без приховування предмета, порушив правила проходження (проїзду) через зелений коридор; порушник перемістив предмет (грошові кошти) для власного використання (оплати проживання, харчування, навчання), і цей предмет має законне походження, оскільки іншиминаявними у справі доказами не підтверджено, як і не надано доказів на підтвердження вказаних обставин і представником митниці, та загалом може бути законно переміщений через митний кордон України за умови письмового декларування; предмет правопорушення не підлягає обкладенню митними платежами чи іншими податками та зборами; порушення митних правил полягає лише в тому, що предмет не було письмово задекларовано порушником, і жодних інших негативних наслідків порушення не настало - державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів.

Як зазначив представник порушника, сума валюти для останнього є дуже важливою, адже, ці кошти йому необхідні для навчання та проживання сина в Україні.

Шкода, яку ОСОБА_1 потенційно міг завдати державі, була незначною: він не ухилявся від сплати мита та інших зборів і не завдав державі іншої шкоди, якби він ввіз гроші, не задекларувавши їх, органи влади лише не отримали б інформацію про те, що ці кошти опинилися на території України. Таким чином, метою конфіскації було не відшкодування майнової шкоди, завданої державі, оскільки вона не зазнала ніяких збитків, внаслідок невнесення заявником відомостей до митної декларації. Крім того, застосування конфіскації в даному випадку є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою.

З огляду на обставини, встановлені під час розгляду справи, враховуючи особу винного, природу походження та мету використання грошових коштів, майновий стан правопорушника, зокрема те, що кошти ОСОБА_1 необхідні на навчання та проживання сина в Україні, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування конфіскації предметів порушення митних правил в даному випадку є непропорційним, оскільки покладає на ОСОБА_1 індивідуальний надмірний тягар, та буде непропорційною до вчиненого правопорушення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно застосовано до ОСОБА_1 стягнення лише у виді штрафу без застосування додаткового стягнення у виді конфіскації.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені в постанові і були б підставами для її зміни в частині накладення стягнення у вигляді конфіскації затриманої по справі валюти в розмірі 5 470 дол. США, як про те ставилось питання в апеляційній скарзі, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з'ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Враховуючи те, що постанова судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 постановлена з додержанням вимог закону і доводи апеляційної скарги законності постанови не спростовують, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 458, 483, 487, 489, 490, 491, 494, 495, 498-500, 527 Митного кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Київської міської митниці Держмитслужби Юрківа Володимира Васильовича - залишити без задоволення, постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року, якою притягнуто ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Ізраїлю, місце народження: Ізраїль, місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , місце роботи: тимчасово не працює, паспорт громадянина Ізраїлю для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий 04.08.2014; орган, що видав JERUSALEM, до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.О.Матвієнко