Справа № 698/329/22
Провадження № 3/698/306/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 р. Суддя Катеринопільського районного суду Баранов О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду за участю особи щодо якої здійснюється судовий розгляд - ОСОБА_1 , матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , тимчасово непрацюючого, за ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 18.04.2022 року серії ААБ № 156672 зазначено, що 18.04.2022 року о 21 годині 35 хвилин по вулиці Пушкіна, у селі Вербівець, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки Mazda, без реєстраційного знаку з ознаками алкогольного сп`яніння та на пропозицію працівників поліції відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив власну винуватість у повному обсязі. Зокрема, пояснив, що за відсутності будь-яких ознак сп`яніння, дійсно керував автомобілем Mazda без номерних знаків у вказаний у протоколі час та місці. Пояснив, що після зупинення отримав від працівників поліції вимогу щодо проходження огляду на стан сп`яніння, але відмовився від її виконання з огляду на відсутність в нього ознак алкогольного сп`яніння. Додатково надав письмові пояснення згідно яких, зокрема зазначив, що за змістом ст.ст. 7, 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

При цьому зазначив, що ні в протоколі, ні в будь-яких інших долучених до матеріалів справи документах не має відомостей про те, які ж саме ознаки алкогольного сп`яніння, на думку працівників поліції, були в ньог присутні, хоча їх зазначення є обов`язковим, оскільки саме ці ознаки є передумовою правомірності вимоги працівника поліції до водія про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Також зазначив, що відповідно до позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 27.06.2019 року у справі № 560/751/17 - письмові пояснення свідків адміністративного правопорушення без їх допиту у судовому засіданні є неналежними доказами.

Крім того, того зазначив, що згідно п. 5 розділу II Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 року № 1026 (далі - Інструкція), включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Водночас відповідно до відеофайлів з назвами Х700000__ТНМ.МР4, Х700000_ ТНМ.МР4, Х700000 ТНМ.МР4, Х700000__ТНМ.МР4, які працівники поліції долучили в якості доказів до матеріалів справи, вбачається, що відеозапис подій здійснювався 2015-01-01 з 11:46:21 до 13:05:25, а не 18.04.2022 року у вечірній/нічний час, як це вказано в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ № 156672. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, в тому числі службового характеру, щодо невідповідності дати та часу на відеозаписах фактичним. Вказане, як на думку ОСОБА_1 свідчить про недопустимість та неналежність доказового значення цих відеозаписів, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 08.02.2018 року в справі № 760/3696/16-а та від 18.07.2019 року в справі № 216/5226/16-а про те, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського не може бути доказом порушення Правил дорожнього руху, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення.

Також зазначив, що працівниками поліції в порушення вимог п. 5 розділу II вищевказаної Інструкції відеозапис подій, що відбувалися, здійснювався не безперервно, або ж мало місце умисне дроблення суцільного відеозапису на частини, що долучені до матеріалів справи, з метою спотворення дійсних обставин та створення в суду враження про його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Згідно вказаних пояснень ОСОБА_1 стверджує, що погодився на проходження огляду на стан сп`яніння виключно в лікарні, оскільки не довіряв працівникам поліції, однак останні сказали, що ні в яку лікарню їхати не будуть, оскільки вже пізно й там їх ніхто не чекає. Вважає, що вказаний фрагмент відеозапису був умисно вирізаний з суцільного відеозапису працівниками поліції, з наданням суду лише фрагментів останнього, оскльки інше суперечить складеному ними протоколу.

Щодо надання пояснень на відеозаписах про вживання певної кількості алкогольних напоїв, зазначає, що відповідно до змісту правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.07.2020 року в справі № 177/525/17, сам факт визнання особою вини у порушенні Правил дорожнього руху не може бути достатнім доказом її вини та за відсутності інших належних доказів не може бути підставою для притягнення її до відповідальності.

Згідно пояснень зазначив, що на наданих працівниками поліції відеозаписах зафіксовано лише їх неодноразові пропозиції останніх щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки. В той час, як вказані відеозаписи не містять жодної пропозиції з боку працівників поліції щодо проходження огляду у медичному закладі, з видачею відповідного направлення. Стверджує, що пропозиція поїхати в лікарню висловлювалася саме ним, однак всупереч вимог ст. 266 КУпАП не знайшла належного реагування з боку працівників поліції.

З посиланням на практику ЕСПЛ ОСОБА_1 зазначає, що виклик судом працівника Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області Головка С.Ю., яким 18.04.2022 року складено відносно мене протокол про адміністративні правопорушення серії ААБ № 156672, нібито для повноти та об`єктивності розгляду справ суперечить вимогам щодо неупередженості суду.

Крім того, зазначив, що відповідно до постанови Верховного Суду від 29.04.2020 року в справі № 161/5372/17 при розгляді справи про порушення Правил дорожнього руху судді не можуть покладатися на свідчення інспектора поліції, який виніс постанову про штраф.

Зауважив, що згідно правової позицій, викладеної у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 536/1703/17, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.

З огляду на наведене ОСОБА_1 вважає, що відеозапис з нагрудної камери працівника поліції неналежним та недопустимим доказом, оскільки дата та час на вказаному записі не відповідає тим, що вказані в протоколі про адміністративне правопорушення та сам відеозапис не є безперервним З урахуванням сукупності вказаних вище істотних, як на його думку, недоліків ОСОБА_1 вважає, що існують обґрунтовані сумніви щодо доведення його винуватості, які з урахуванням положень ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 62 Конституції України, мають тлумачитись на його користь.

Уповноважений працівник поліції, будучи обізнаним про наявність істотних недоліків відеозапису, клопотання про допит у судовому засіданні свідків до суду не подав.

З протоколу про адміністративне правопорушення від 18.04.2022 року серії ААБ № 156672 вбачається, що 18.04.2022 року о 21 годині 35 хвилин по вулиці Пушкіна, у селі Вербівець, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки Mazda, без реєстраційного знаку з ознаками алкогольного сп`яніння та на пропозицію працівників поліції відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України. При цьому також вбачається, що вказаний вище протокол не містить зазначення жодної конкретної з передбачених п. 3 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», зареєстрованого в Міністерстві юстиції 11.11.2015 року за № 1413/27858 ознак алкогольного сп`яніння, наявність якої згідно п. 2 розділу І вказаної Інструкції є правовою підставою для проведення огляду.

З відомостей, що отримані суддею з відтвореного в судовому засіданні відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що вказаний запис проведено за допомогою портативного відеореєстратора закріпленого на форменому одязі поліцейського згідно п.п. 1 п. 2 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 року за №28/32999. При цьому з відтвореного в судовому засіданні відеозапису вбачається, що наявний у матеріалах справи оптичний диск містить наступні записи: Х700000__ТНМ.МР4; Х700000_ ТНМ.МР4; Х000064 ТНМ.МР4; Х700000__ТНМ.МР4. Також вбачається, що зазначені на вказаних вище відеозаписах події мали місце у період часу з 11:46:21 до 13:05:25 2015-01-01.

Отже, має місце істотна розбіжність у часі, що вказаний у протоколі про адміністративне правопорушення від 18.04.2022 року серії ААБ № 156672 згідно якого адміністративне правопорушення вчинення якого інкримінується особі мало місце: 18.04.2021 року о 21 годині 35 хвилин, тобто в інший час, ніж зазначено у досліджених судом відеозаписах.

Згідно п. 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026, застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

Згідно п. 4, 5 розділу ІІ Інструкції № 1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Відповідно до п. 2 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 11.11.2015 року за № 1413/27858 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідно до п. 3 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 11.11.2015 року за № 1413/27858 ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП предметом адміністративної заборони є керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має розглядатись у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язані з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, останній поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

У справі "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Виходячи з положень ст.ст. 8, 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Отже, на підставі відповідної практики ЄСПЛ можливо зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст.6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Це повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 251 КУпАП, згідно яких обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин суддя визнає, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й актом обвинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення, що узгоджується як із нормами чинного законодавства так і з практикою та позицією ЄСПЛ.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За таких обставин суд визнає, що надані стороною обвинувачення докази містять істотні недоліки, які, зокрема полягають у тому, що складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП не містить зазначення конкретних ознак алкогольного сп`яніння, наявність яких згідно пунктів 2,3 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 11.11.2015 року за № 1413/27858 є обов`язковою підставою для проведення огляду з метою виявлення у особи стану алкогольного сп`яніння, що ставить під обґрунтований сумнів законність проведення вказаного огляду. Крім того, суд визнає недопустимим доказом наданий відеозапис, оскільки зазначений у останньому час і дата не відповідають часу та даті, що зазначені у протоколі від 18.04.2022 року серії ААБ № 156672. Вказані недоліки унеможливлюють використання, зазначених вище доказів на підтвердження винуватості особи. При цьому, керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, діючи як незалежний та неупереджений суд, за відсутності відповідного клопотання сторони обвинувачення, суддя позбавлений можливості викликати та допитати в судовому засіданні свідків адміністративного правопорушення.

Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суддя дійшов висновку про відсутність законних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки визнає, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводили факт керування транспортним засобом особою, яка відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння. Отже, суддя визнає, що як твердження ОСОБА_1 , про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення є неспростованими.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому, враховуючи не виконання працівниками поліції, передбачених ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язків щодо збирання доказів у справі, суддя визнає, що за наявності істотних розбіжностей між запереченнями особи, яка стверджує про власну невинуватість та наявними у матеріалах справи письмовими та електронними доказами, які містять наведені вище недоліки, стороною обвинувачення не надано інших належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом спростовували вказані вище заперечення особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_1 суд тлумачить на його користь та за наведених вище обставин, визнає, що у даній справі відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 245, 247 ч. 1 п. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 провадженням закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її винесення. Апеляційна скарга подається через Катеринопільський районний суд Черкаської області.

Суддя: Баранов О.І.