Справа №760/1869/22 3/760/2649/22
ПОСТАНОВА

26 травня 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Ріхтер В.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130; ст. 124; ст. 185; ст. 122-4; ст. 122-2 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Зміст протоколів

Згідно протоколу ААБ № 28111, ОСОБА_1 05.12.2021 року приблизно о 16-25 год. по вул. Борщагівській, 202 у м. Києві керував автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: блідий колір шкіри обличчя, поведінка не відповідає обстановці, розширені зіниці очей, тремтіння пальців рук, від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, у зв`язку з чим своїми діями порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Згідно протоколу ААБ № 27355, ОСОБА_1 05.12.2021 року приблизно о 15-30 год. по вул. Гетьмана, 27 у м. Києві керуючи автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу, чим спричинив зіткнення із службовим автомобілем «Мітсубісі» державний номерний знак на синьому фоні НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п.п. 10.1, 13.3 ПДР України.

Згідно протоколу ААБ № 280112, ОСОБА_1 05.12.2021 року приблизно о 15-35 год. по вул. Гетьмана, 27 у м. Києві керуючи автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , вчинив подвійне ДТП із автомобілем «Субару», яке стояло позаду, а також з автомобілем «Мітсубісі» державний номерний знак на синьому фоні НОМЕР_2 , який стояв попереду та поїхав з місця ДТП, у зв`язку з чим своїми діями порушив п. 2.10а Правил дорожнього руху.

Згідно протоколу ААБ № 280345, ОСОБА_1 05.12.2021 року приблизно о 15-30 год. по вул. Гетьмана, 27 у м. Києві керуючи автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу працівників поліції про зупинку подану за допомогою проблискових маячків синього та червоного кольору та спецсигналів, у зв`язку з чим своїми діями порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху.

Згідно протоколу КИ № 007858, ОСОБА_1 05.12.2021 року приблизно о 15-30 год. по вул. Гетьмана, 27 у м. Києві, ігнорував вимогу про зупинку, вдарив службове авто «Мітсубісі» державний номерний знак на синьому фоні НОМЕР_2 та втік, коли авто вдалось наздогнати шляхом блокування, водій відмовився виходити з автомобіля, а також виконувати законні вимоги інспектора поліції Вовнянка О.Ю., при цьому висловлював погрози.

Оскільки дії ОСОБА_1 носять ознаки правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130; ст. 124; ст. 185; ст. 122-4; ст. 122-2 КУпАП, справу направлено для розгляду до суду.

Позиція ОСОБА_1 .

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Надав суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність. Одночасно надав суду клопотання з відповідним обґрунтуванням, згідно якого останній із протоколами категорично не погодився, просив справу закрити за відсутністю складу адміністративних правопорушень.

Як зазначено у клопотанні, просить суд врахувати події, які передували складанню адміністративних протоколів 05.12.2021 р. відносно нього, саме: як зазначено у поясненнях, як йому стало пізніше відомо, 05 грудня 2021 року, приблизно в 13-30 год. інспектором ПП із застосуванням приладу Трукам було зафіксоване перевищення швидкості автомобілем Фольксваген Джетта, н.з. НОМЕР_3 під його керуванням.

В той час він уважно слідкував за дорожнім рухом та дорожньою обстановкою і не бачив інспектора, який здійснював фіксування швидкості та, можливо, подавав мені знак про зупинку. Із фактом даного адміністративного правопорушення і адміністративним стягненням він не погодився. Ухвалою Солом`янського районного суду від 26.01.2022р. відкрито провадження у справі № 760/1787/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 05.12.2021 р.

05 грудня 2021 року, в неділю, на своєму автомобілі Фольксваген Джетта, н.з. НОМЕР_3 , він здійснював звичайний рух по м. Києву, разом із дружиною, ОСОБА_2 . Дружина займається підприємницькою діяльністю, робить вироби ручної роботи, він їй допомагає з їх доставкою. Вони їздили на попередньо заплановані зустрічі з клієнтами. В автомобілі лежав товар на значну суму. Протягом поїздки ми робили декілька зупинок, заходили до замовників, пили каву та інше.

Він не бачив інспекторів, які б намагалися зупинити нашу машину, відповідно не міг знати або передбачити того, що моє авто переслідується або розшукується. За ним не їхала поліцейська машина із увімкненими червоними проблисковими маячками. Будь - якого переслідування авто він не помічав, звукових сигналів про зупинку, сирен, гучномовців не було.

Приблизно о 15-30 год. він рухався по вул. В. Гетьмана, у крайній лівій смузі руху. Раптово справа його підрізав білий автомобіль, став попереду та перегородив рух. Все відбулося несподівано для нього. З цієї машини одразу вибігли декілька осіб. Їх поведінка була незрозумілою, вони стали бігти з явно агресивними намірами. Він одразу не розібрався у тому, що відбувається. Злякався за себе, за свою дружину, за вироби, що були в автомобілі. На той час він не міг усвідомити, що це працівники правоохоронних органів, оскільки вони були, у військовому одязі та одразу почали розбивати вікна в авто. Причому вони не представилися, не повідомили про причину зупинки, будь - яких посвідчень не пред`явили. Своєї вини він не відчував, крім того він ніколи не притягувався до якої небудь відповідальності, адміністративної чи кримінальної, тому він перелякався, був нервовий та збуджений, і подумав, що це якийсь кримінальний напад. Тому, він в панічному стані фактично машинально, намагаючись віддалитися від цих агресивно настроєних осіб, включив задню передачу, здав назад, а потім виїхав вперед, таким чином пошкодивши авто.

Одразу ж він зателефонував за номером «102» та повідомив, що на мене напали невідомі особи. Я не міг уявити собі причини, чому мене таким чином затримували реальні працівники правоохоронних органів, вважав, що це напад чи якась помилка.

Далі він заїхав у двір одного з будинків, щоб привернути увагу людей у випадку якщо нападники продовжать переслідування та для того щоб дочекатись реагування на заяву про кримінальне правопорушення він заїхав у двір по вулиці Борщагівська, 202 та зупинився.

Після цього до авто під`їхали екіпажі поліції. З авто (4481) вибігли дві особи (як він зрозумів пізніше це були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), не показали документів та не представились. ОСОБА_4 застрибнув на капот автомобіля та ударами ніг вибив лобове скло, а ОСОБА_3 розбив бокове скло та виламував водійські двері авто. Також, поліцейські застосували до нього та його дружини фізичну силу. Він не розумів, чому їх переслідують та які причини затримання, але ніхто не пояснював. Поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пояснювали своєї грубої поведінки, безпідставно розбили автомобіль та нанесли тілесні ушкодження йому та його дружині. Вони не представились, нагрудні знаки на однострої поліцейських були відсутні. Опору працівникам поліції я не вчиняв, злісну непокору не виявляв. Незважаючи на це, на нього наділи кайданки, туго затягнувши їх, розбили обличчя та спричинили інші тілесні ушкодження. Такими діями поліцейські спричинили йому та його дружині тілесні ушкодження та матеріальну шкоду. В даний час автомобіль знаходиться у непридатному для користування стані. Мобільні телефони, його та його дружини, поліцейські одразу відібрали та забрали собі в машину, а потім ці телефони підкинули в авто, але перед тим знищили всі останні відеозаписи, на яких нами були зафіксовані незаконні дії працівників поліції.

Щодо питання поінформованості особи, що притягується до адміністративної відповідальності, про судовий розгляд.

Відповідно до статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, неприбуття в судове засідання особи, що притягується до відповідальності, не перешкоджає судовому розгляду справи за його відсутністю.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутньою на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

На виконання вказаних вимог, після надходження справи до суду, особа, що притягується до адміністративної відповідальності, про судові засіданні повідомлялася шляхом телефонограми за номером телефону, що вказано у протоколі про адміністративне правопорушення.

Як наслідок, ураховуючи наявність підстав вважати про поінформованість особи про даний процес, як і про дату, час та місце його здійснення, суд при відсутності у особи з певних своїх причин та міркувань стійкого небажання приймати участь в цьому процесі, уважає таку поведінку останньої її особистим вільним користуванням її власними правами на свій розсуд.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, приходжу до висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Загальні висновки, мотиви, якими керувався суд

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до п. 4.2 рішення Конституційного суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.

Такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Системний аналіз змісту положень КУпАП в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, передбачені ст. 280, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наданих пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності щодо часу, місця, способу настання обставин, вказаних у протоколах про адміністративні правопорушення, та безпосередньо її ролі в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Відповідно до п.п.1.3,1.4, 1.5, 1.9. 2.3-б ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР України, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. The United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007 постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП

Згідно з п. 10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Згідно з п. 13.3 ПДР України під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Згідно зі ст. 124 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Як убачається з матеріалів адміністративної справи, вина особи, що притягується до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, повністю доведена у розумінні ст. 251 КУпАП належними та допустимими доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у максимальній відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема, щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення, яке призвело до порушення ПДР України;

- схемою місця ДТП, яка містить графічно зображені та зафіксовані об`єкти про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та інше), таблицю дорожніх умов, в якій зазначені назви об`єктів, зображених на схемі, на зворотному боці схеми зазначено характеризуючі дані транспортних засобів та відомості про їх пошкодження;

- відомостями, що містяться у письмових поясненнях іншого учасника ДТП, які кореспондуються з даними, що містяться у схемі ДТП та протоколі про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд у відповідності до положень ст. 251 та ст. 252 КУпАП вважає, що у діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності, наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП.

При цьому, суд відкидає доводи ОСОБА_1 про те, що дані, зазначені у протоколі, а також схема ДТП не відповідають дійсності, оскільки матеріали справи містять відомості, що в ДТП, яка сталося 05.12.2021р.о 15-30 год, брало участь три автомобіля, а не два, як зазначено в протоколі.

Так, суд розглядає справи саме за тим протоколом та фабулою, як вона викладена особою, яка складала протокол. У даному випадку, протокол дійсно містить дані про два автомобіля, а не три, що, в даному конкретному випадку, не може бути підставою для визнання протоколу таким, що не відповідає вимогам закону.

Також, суд не може погодитись із тим, що схема ДТП складена так, що позбавляє суд об`єктивної можливості розглянути справу.

Так, остання відповідає п. 4 р. ІХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року № 1408/27853) (далі - Інструкція), оскільки на схемі місця ДТП графічно зображені та зафіксовані такі об`єкти: ділянка дороги, на якій сталась ДТП; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів; транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїжджої частини та сталих орієнтирів; розміщення коліс відносно елементів проїжджої частини; інші сліди та предмети, що стосуються пригоди.

Формальне не погодження зі схемою, або її окремими частинами, не може бути підставою для закриття справи за відсутністю складу правопорушення.

Постійне зазначення у поясненнях про відсутність даних щодо третьої автівки, не може бути взято судом до уваги, оскільки у протоколі вказано лише про два автомобіля. Матеріали справи містять достатньо даних для можливості розгляду справи судом щодо двох вказаних автівок.

У цій справі суд також бере до уваги й те, що фактично ОСОБА_1 визнає, що ДТП за його участю дійсно відбулася, однак він вимушений був так зробити через зазначені ним обставини. ОСОБА_1 при цьому не оскаржує сам факти ДТП, а звертає увагу суду лише на певні невідповідності її оформлення, що, вцілому, не перешкоджає суду розглянути справу.

Також, суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_1 , що після того, як його автомобіль підрізали працівники поліції та з машин одразу вибігли декілька осіб, вони стали бігти з явно агресивними намірами та він злякався, а тому він, намагаючись поїхати, вчинив ДТП, оскільки при дослідження технічного запису, що наявний у матеріалах справи, особи, на яких у подальшому вказував ОСОБА_1 , одягнені у поліцейський однострій, мають усі виражені ознаки працівників поліції, а тому ОСОБА_1 не міг не розуміти, що це є працівники поліції. Власна суб`єктивна оцінка обставин ситуації, не може виправдовувати сам факт ДТП. Тим більше, зазначене ОСОБА_1 , як він сам зазначає у поясненнях, є лише його припущенням, а не об`єктивною дійсністю, яка нічим не підтверджена. Як зазначено у письмових поясненнях ОСОБА_1 , він «фактично машинально, намагаючись віддалитися від цих агресивно настроєних осіб, включив задню передачу, здав назад, а потім виїхав вперед, таким чином пошкодивши авто». Крім того, те що ОСОБА_1 точно розумів, що це є працівники поліції, підтверджується й власним зазначенням про це на телефонну лінію 102, згідно якого він повідомляє оператора, що він скаржиться на працівників поліції, які хотіли його зупинити.

Суд ураховує в т.ч. і те, що ЄСПЛ у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із яких, будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень. Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання (щодо питання застосування зазначених положень див. у т.ч. рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших).

Відповідно, з урахуванням наведених критеріїв, порушення, які висуваються особі, у цій справі, розцінюються, як кримінальні, а тому підлягають розгляду з урахуванням процедури, визначеної національним законодавством для кримінальних правопорушень, а постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду визначив, що підставою для визнання доказів недопустимими є не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Разом з тим в цій справі не установлено факту істотного порушення указаних положень щодо алгоритму огляду та фундаментальних прав і свобод порушника.

Тим самим, в сукупності підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження.

Таким чином, суд визнає ОСОБА_1 утому, що він 05.12.2021 року приблизно о 15-30 год. по вул. Гетьмана, 27 у м. Києві керуючи автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу, чим спричинив зіткнення із службовим автомобілем «Мітсубісі» державний номерний знак на синьому фоні НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п.п. 10.1, 13.3 ПДР України.

Разом із тим, пунктом 7 статті 247 КУпАП імперативно визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Згідно положень абзацу 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частині третій цієї статті.

За таких обставин, суд враховуючи той факт, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, строки, передбачені ст. 38 КУпАП, закінчилися, вважає за необхідне, на виконання імперативних вимог п. 7 ст. 247 КУпАП, розпочате провадження у справі закрити.

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП

Так, у даному випадку, як убачається з матеріалів справи, вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, обґрунтовується самим протоколом про адміністративне правопорушення, однак в контексті наведеного слід вказати на таке.

У цій ситуації зібрані матеріали, як докази, уповноваженою на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, особою, за своєю суттю залишать місце сумнівам, що, як наслідок, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з огляду на таке.

Статтею 185 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, у т.ч. за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

Відповідно Конституції України виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок (абзац другий пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»).

Слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги.

Системний аналіз норм указаного Кодексу дає підстави для висновку, що в ньому встановлена відповідальність лише за злісну непокору законній вимозі працівника міліції (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Виходячи з наведеного, на наявність складу даного правопорушення в діях особи впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв`язку з чим вона висувалась.

Таким чином, для того, щоб притягнути особу до відповідальності за ст.185 КУпАП, необхідно, щоб були: законне розпорядження або вимога працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, злісна непокора порушника.

З урахуванням того, що ВСУ в узагальненні «Практика розгляду судами справ про адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений порядок управління (статті 185-185-2 КпАП)» (надалі - Узагальнення) висловив позицію щодо того, що дане правопорушення обов`язково передбачає наявність правомірної вимоги поліцейського, саме законної, адже його вимоги та розпорядження - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, - мають бути законодавчо обґрунтовані, зокрема, про перебування його при виконанні службових обов`язків мають свідчити установлена форма одягу, нагрудний знак, а також пред`явлене відповідне посвідчення, у зв`язку з чим у протоколі про адміністративне правопорушення повинні бути відображені, які саме законні вимоги були висунуті поліцейським, дані про те, що він знаходився при виконанні службових обов`язків.

Однак, у даному випадку, протокол вказаним вимогам не відповідає, оскільки не містить взагалі викладених даних щодо суті правопорушення з урахуванням вищезазначених обставин, адже з нього неможливо встановити, які саме вимоги й у зв`язку з чим останні висувалися, через що суд позбавлений змоги перевірити факт того, чи є вони законними.

Як прямо зазначено у протоколі ОСОБА_1 ігнорував вимогу про зупинку, про те, це охоплюється іншим складом адміністративного правопорушення, вдарив службове авто та втік, що також охоплюється іншими складами адміністративних правопорушень, що в тому числі, підтверджується й тим що були складені відповідні протоколи за вчинення саме цих дій. Далі зазначено, що водій відмовився виходити з автомобіля, а також виконувати законні вимоги інспектора поліції Вовнянка О.Ю. однак, не зазначено, чому відмова вийти з автівки є незаконною, а також взагалі не зазначено, які саме інші законні вимоги інспектора поліції Вовнянка О.Ю. ОСОБА_1 не виконував. Звертає увагу суд й на той факт, що навіть саої відмови вийт з машни. Працівниками поліції, не зафіксовано, що, у даному випадку, має характер припущення.

Уточнювати, відредактовувати протокол з цього питання суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки, вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Відеозапис, який би чітко вказував на те, що правопорушення дійсно було, з місця пригоди суду наданий не був.

Інших доказів, які були б належними та допустимими та підтверджували дані, вказані у протоколі, матеріали справи не містять.

За таких умов, на думку суду, на цьому етапі, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ст. 185 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Тому, виходячи з принципів верховенства права та презумпції невинуватості, визначених ст.8, 62 Конституції України, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП, в зв`язку з чим провадження по справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ст.122-2 КУпАП

За змістом положень ст.122-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

Відповідно до п.2.4 Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, передбачені ч.1 ст.251 КУпАП, які б підтверджували, що ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом не зупинився на вимогу працівника поліції, тоді як з огляду на приписи ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (в даному випадку - на поліцейських).

Водночас, суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведений висновок узгоджується з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини (справа «Малофєєва проти Росії», рішення від 30.05.2013р.).

Одночасно, суд звертає увагу, що особою, що складала протокол, не вказано частину статті, що передбачено КУпАП.

Тому, виходячи з принципів верховенства права та презумпції невинуватості, визначених ст.8, 62 Конституції України, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-2 КУпАП, в зв`язку з чим провадження по справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП

У даній конкретній справі суд враховує таке.

Відповідно до абз. 42 п.1.10 Правил дорожнього руху України «…залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу »

Суд погоджується у даному випадку із ОСОБА_1 , який пояснив, що дуже перелякався, а тому поїхав з місця ДТП.

Таким чином, умисел приховати сам факт ДТП або її обставини у ОСОБА_1 не встановлено. Вказане кореспондується з іншими матеріалами справи.

Одночасно судом враховується й те, що ОСОБА_1 поїхав з місця ДТП та викликав поліцію за номером «102», в якій виклав іншу версію подій, яка працівниками поліції, не спростована та підтверджує його основу версію про мотив через який він покинув місце ДТП.

Тому, виходячи з принципів верховенства права та презумпції невинуватості, визначених ст.8, 62 Конституції України, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП, в зв`язку з чим провадження по справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП

Правилами дорожнього руху регламентовано, що водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, та передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, під впливом наркотичних чи токсичних речовин, у хворобливому стані, у стані стомлення або під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу. Водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Так, в даній ситуації ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, зазначив, що не відмовлявся від проходження освідування.

З дослідженого у судовому засіданні технічного засобу убачається, що дійсно на питання працівників поліції ОСОБА_1 відповів, що погоджується пройти освідування, однак просить почекати адвоката, який має приїхати, на що працівники поліції погодилися. У подальшому, технічний запис не містить взагалі даних, що ОСОБА_1 відмовився від проходження освідування.

Таким чином, версія ОСОБА_1 , що він не відмовлявся від проходження освідування, знайшла своє підтвердження, а іншого судом не встановлено, доказів на спростування версії ОСОБА_1 суду не надано.

Таким чином, пояснення ОСОБА_1 матеріалами справи не спростовані, а вину особи зобов`язаний доводити уповноважений державою суб`єкт із зазначенням конкретних доказів.

Також, ОСОБА_1 надано довідку від 05.12.2021 року, згідно якої було проведено експрес аналіз на наявність наркотичних речовин та результат є негативний.

Суд вчергове зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення, може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

При цьому, слід відмітити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді, і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії», пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).

У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Не має Суд можливості, з огляду на норми КУпАП, і залучати для участі у справах такої категорії прокурорів.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення, не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою вони не є самостійними беззаперечними доказами, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви у Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, тим самим не забезпечив розгляд провадження з дотриманням ст. 6 Конвенції.

Тим самим, усунути такі протиріччя самостійно та привести їх у відповідність з Інструкцією, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, Суд змоги не має.

За таких обставин, аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому суд вважає за необхідне провадження у справі закрити відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247, у зв`язку з відсутністю в діях останньог складу адміністративного правопорушення.

У цій справі суд також бере до уваги те, що до справи долучено технічний носій, на якому містяться лише 10 окремих фрагментів записів з бодікамер, які фактично стосуються лише складання протоколів.

З метою повного та об`єктивного розгляду справи суд двічі просив надати усі фрагменти відео, що стосуються вказаних правопорушень.

Однак, з відповіді Департаменту патрульної поліції від 19.05.2022 року убачається, що відеозаписи з нагрудних відеокамер працівників поліції, що здійснювали оформлення адміністративного правопорушення, не збереглися.

Крім того, у цій справі суд не надає оцінку тому, що ОСОБА_1 оскаржує у суді його притягнення за перевищення швидкості, з урахуванням того, що ВС у постанові від 20 жовтня 2020 року в справі № 444/2115/17 указав, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Таким чином, наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу певного порушення, а тому суд відхиляє ці доводи з цього питання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33-36, 124, ч.1 ст.130, 251, 252, 283-285, 307-308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 122-4Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Ріхтер В.В.