Справа № 308/884/21
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

06.06.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2021 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про ідентифікаційний номер платника податку в матеріалах справи відсутні,

визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Згідно з постановою, 20.01.2021, о 01 год 29 хв, ОСОБА_1 , у с. Оноківці, по вул. Залізничній, 2, керував транспортним засобом марки «ВАЗ» 21099, д.н.з НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія, у встановленому законом порядку, проводився у лікаря нарколога. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 вважає постанову незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що його дії неможливо кваліфікувати за ст. 130 КУпАП у редакції Закону України № 1446-VIII від 07.07.2016 (далі - Закону), оскільки вона скасована ЗУ № 2617-VIII, який зворотної дії не має, а також і за ст. 130 КУпАП у редакції ЗУ № 720-ІХ від 17.06.2020, який також не має зворотної дії на правовідносини, що існували до 01.07.2020, оскільки відбулося переривання дії акту, який встановлював і продовжив встановлювати певну адміністративну відповідальність, шляхом його скасування 01.07.2020 та відновлення 03.07.2020, у зв`язку з чим, на правопорушення, що мали місце до 01.07.2020 та були передбачені ст. 130 КУпАП поширюється дія ЗУ від 22.11.2018 № 2617- VIII як такого, що скасовує відповідальність за вказане адміністративне правопорушення. Стверджує, що протокол про адміністративне правопорушення не є належним доказом у справі, позаяк у документі відсутні відомості про роз`яснення апелянту прав, передбачених ст. 268 КУпАП, у ньому не зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення. Окрім того, посилається на те, що у протоколі зазначено, що правопорушення вчинено по вул. Залізнична, у місті Ужгороді, однак в оскаржуваній постанові вказано, що місцем скоєння адміністративного правопорушення є вул. Залізнична, 2 с. Оноківці. Також, на думку апелянта, поліцейськими був порушений порядок проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння. На думку апелянта, огляд водія на визначення стану алкогольного сп`яніння поліцейські провели всупереч вимогам ст. 266 КУпАП та приписам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. В обґрунтування цього зазначає, що огляд проводиться на місці зупинки транспортного засобу, а у разі відмови водія від проведення такого освідування - у закладі охорони здоров`я. Проте, доказів того, що ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу - у матеріалах справи не має. Окрім цього вважає, що відеоматеріал, на переконання апелянта, не може бути належним доказом у справі, оскільки відеозапис не є безперервним. На підставі наведеного просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі ст. 247 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , і, враховуючи положення ст. 294 КУпАП, це не перешкоджає її розгляду. При цьому, береться до уваги те, що апелянт належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи й від нього не надходило жодних клопотань про відкладення судового засідання на інший день чи заяв про розгляд справи за його участі, а також те, що розгляд справи неодноразово відкладався.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду таке.

Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові.

Апеляційний суд, враховуючи положення ст. 294 КУпАП, переглядає справу у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується у ст. 251 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є правильним.

Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18№267689, 20.01.2021, о 01 год 29 хв, у м. Ужгород, по вул. Залізничній, 2, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ» 21099, д.н.з НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія, у встановленому законом порядку, проводився у лікаря - нарколога. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння №536/45 від 20.01.2021 підтверджено, що ОСОБА_1 пройшов освідування на стан алкогольного сп`яніння у лікаря - нарколога КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ» Брич В. І. , за результатами обстеження лікар встановив, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (а. с. 2).

З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №368 убачається, що водія ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, й накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень. Відповідно до постанови ОСОБА_1 , керуючи автомобілем, здійснюючи поворот ліворуч не ввімкнув покажчик повороту та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії (а. с. 3).

Рапортом майора поліції Симкулича М. М. підтверджено, що під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , останній залишив свій транспортний засіб марки «ВАЗ» 21099, д.н.з НОМЕР_1 на місці зупинки (а. с. 4).

Відповідно до довідки, сформованої на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС, ОСОБА_1 отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_2 від 07.02.2001 (а. с. 5).

Відеозаписом з бодікамер поліцейських зафіксовано момент зупинки автомобіля, за кермом якого перебував ОСОБА_1 та факт проходження ним освідування у лікаря-нарколога, який після проведення огляду за допомогою приладу «Драгер» констатував, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння з результатом 2, 73 % проміле.

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими та зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2.9 «а» ПДР та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що працівник патрульної поліції Симкулич М. М. був упереджений при проведенні перевірки, направленні на освідування та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та постанови про накладення адміністративного стягнення.

Крім того, апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних і про те, що в лікаря - нарколога КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ», який проводив огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та склав висновок про перебування водія у нетверезому стані, були підстави для фальсифікації вищевказаних документів щодо ОСОБА_1 , а також для його обмови у перебуванні у такому стані, - у підтвердження цих даних також відсутні які-небудь належні докази.

У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які би свідчили про зацікавленість поліцейського та лікаря - нарколога у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних також відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової згоди на проходження огляду на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я, - на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі.

Тому, апеляційний суд доходить висновку, що вищевказані поліцейський та лікар при виконанні своїх посадових обов`язків діяли в межах наданих їм повноважень.

Такими, що спростовуються матеріалами справи є доводи апелянта про те, що процедура проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння була проведена з порушеннями, адже апелянту не запропонували пройти освідування на місці зупинки автомобіля, а одразу направили до медичного закладу.

Так, пунктом 1.3 Правил дорожнього руху України визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

У п. 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.9. «а» Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Статтею 130 КУпАП передбачена відповідальність у разі керування транспортним засобом особою, яка перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що порядок проведення огляду на стан сп`яніння регламентований ст. 266 КУпАП, норми якої є бланкетними, оскільки не встановлюють детальної процедури проходження огляду, а відсилають до підзаконних нормативно-правових актів, які деталізують положення цієї статті. Такий висновок підтверджується положеннями частини 6 цієї статті, в якій зазначено, що направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура огляду встановлюється такими підзаконними нормативними актами, які прийняті на виконання ст. 266 КУпАП і конкретизують норми цієї статті, а саме: Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду (далі - Порядок) та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 12 Інструкції, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я. З матеріалів справи убачається, що на момент зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 , у поліцейського були сумніви щодо перебування водія у тверезому стані. Відтак, відповідно до Порядку та Інструкції, ОСОБА_1 направлено на огляд для визначення стану сп`яніння до КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ», на що ОСОБА_1 погодився.

Апеляційним судом не встановлено жодних порушень порядку ані при направленні на огляд, ані при проведенні процедури медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 лікарем-наркологом КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ».

При оцінці доводів ОСОБА_1 про те, що відеозапис не можна вважати належним доказом у справі, оскільки він не є безперервним, апеляційний суд такі до уваги не бере, адже докази, наявні у матеріалах справи свідчать про зворотне. Дослідивши відеоматеріал, на якому зафіксована подія за участі ОСОБА_1 , апеляційний суд звертає увагу на те, що на відеозаписі безперервно та повно зафіксовано процедуру проходження ОСОБА_1 освідування у закладі охорони здоров`я за допомогою приладу «Драгер», та його результати - 2, 73 % проміле. Тобто вказаний відеозапис надає можливість повно та об`єктивно з`ясувати фактичні обставини справи, тому визнається належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не є належним доказом у справі, позаяк у документі відсутні відомості про роз`яснення апелянту прав, передбачених ст. 268 КУпАП, не зазначено місце про вчинення адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє, адже наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що підстав для визнання їх слушними немає. З відеозапису убачається, що ОСОБА_1 поліцейськими роз`яснено зміст протоколу, від отримання копії процесуального документу ОСОБА_1 категорично відмовився. При цьому, апеляційний суд враховує і те, що і в суді першої інстанції, і під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 було відомо про зміст адміністративного правопорушення, між тим, з оскаржуваної постанови убачається, що ОСОБА_1 користувався професійною допомогою адвоката, був присутній у судовому засіданні, тому сумнівів у тому, що його право на захист було порушено - не виникає.

Такими, що жодним чином не впливають на висновки місцевого суду є твердження апелянта про те, що у протоколі зазначено, що правопорушення вчинено по вул. Залізнична, у місті Ужгороді, однак в оскаржуваній постанові вказано, що місцем скоєння адміністративного правопорушення є вул. Залізнична, 2 с. Оноківці. Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд вважає, що вони жодним чином не спростовують той факт, що ОСОБА_1 , керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Приймаючи рішення апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_3 неоспорюється факт керування транспортним засобом, а описка у судовому рішенні, без вмотивування підстав, не впливає на законність та обґрунтованість постанови.

Не погоджується апеляційний суд з доводами апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі на підставі п. 6 ст. 247 КУпАП з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Близькі за змістом положення містяться у ч. 2 ст. 4 КК, відповідно до якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Зазначені положення кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 58 Конституції України, згідно з якою ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо втрати чинності Законом, відповідно до якого особа, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння після 03.07.2020 не може бути притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП апеляційний суд бере до уваги такі нормативно-правові акти.

Верховною Радою України 22 листопада 2018 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закон № 2617-VIII), яким визначено поняття кримінального правопорушення, кримінального проступку та особливості початку досудового розслідування у формі дізнання.

3 грудня 2019 року Верховною Радою прийнято Закон України «Про внесення зміни до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 321-IX), яким відтерміновано набрання чинності Законом № 2617-VIII з 1 січня 2020 на 1 липня 2020 року. Під час прийняття Закону № 321-IX було визначено, що для уніфікації законодавства потрібно внести зміни до великого масиву законодавчих актів з метою узгодження термінології, запровадженої Законом № 2617-VIII, та термінології, яка застосовується в інших законодавчих актах.

17 червня 2020 року Верховною Радою прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 720-IX). У Розділі ІІ Закону № 720-IX зазначено, що «Цей Закон набирає чинності з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII».

1 липня 2020 року Закон № 2617-VIII набрав чинності, а Закон № 720-IX був підписаний Президентом України 2 липня 2020 року та 3 липня 2020 року опублікований в газеті «Голос України». Частина п`ята статті 94 Конституції України передбачає, що Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Враховуючи вищезазначене та відповідно до положень ч. 5 ст. 94 Конституції України апеляційний суд вважає, що Закон № 720-IX набрав чинності 3 липня 2020 року, а саме в день його опублікування.

Законом України № 720-IX внесено зміни до Закону № 2617-VIII, відповідно до яких із Закону № 2617-VIII вилучені положення, які змінювали ст. 130 КУпАП та включали до КК України статтю 286-1.

Тому апеляційний суд вважає, що з 3 липня 2020 року стаття 130 КУпАП підлягає застосуванню в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 2617-VIII, тобто у редакції до 01 липня 2020.

Апеляційний суд визнає, що підстав для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП, відсутні, оскільки відповідно до вказаної норми провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність, а у результаті внесення змін до ст. 130 КУпАП юридична відповідальність виключена зі ст.130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.

Тому, апеляційний суд доходить висновку, що суддею місцевого суду ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні вимог за п. 2.9 «а» ПДР; що винуватість ОСОБА_1 у скоєнні цього правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду, перевірених апеляційним судом, наведених вище доказів, яким у постанові дана правильна оцінка; що адміністративне стягнення на підставі ст. ст. 33 - 35 КУпАП накладено на нього у межах санкції вищевказаних статей, у зв`язку з чим, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, яке має підвищену суспільну небезпеку й належить до грубих порушень ПДР України як таке, що безпосередньо впливає на безпеку дорожнього руху та її учасників, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Отже, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за перебування за кермом транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння буде сприяти досягненню основної мети - виховання правопорушника у дусі додержання законів України.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Вищенаведене дає обґрунтовані підстави вважати, що доводи апеляційної скарги, які не знайшли свого підтвердження і жодними чином не спростовують та не впливають на висновки суду першої інстанції, спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувану постанову суду першої інстанції як законну та обґрунтовану необхідно залишити без зміни, а подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу без задоволення.

Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу, у тому числі й про виклик свідків чи витребування доказів, стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2021 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН