Справа № 135/269/22
Провадження № 33/801/395/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Денишенко Т. О., за участі особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , його захисника адво-ката Бодачевського Р. В., розглянувши в режимі відеоконференції з використанням технічних засобів Ладижинського міського суду Вінницької області, апеляційну скар-гу ОСОБА_1 на постанову судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний но-мер НОМЕР_1 , громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за частиною першою статті 122-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 28 березня 2022 року серії ААБ № 243278, складеним по вул. П. Кравчика у м. Ладижині Вінницької області, у цей день 28 березня 2022 року о 16.15 годині у м Ладижині по вул. П. Кравчика водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «BMW 3201», державний номерний знак НОМЕР_2 , не виконав законної вимоги працівника поліції про зупинку, допустивши таким чином порушення вимоги пункту 2.4 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за частиною першою статті 122-2 КУпАП.

Постановою судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 трав-ня 2022 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопо-рушення, передбаченого частиною першою статті 122-2 КУпАП, на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у дохід держави у розмірі дев`яти неоподат-ковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 153,00 гривні. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 496,20 гривень судового збору.

Не погоджуючись з такою постановою судді суду першої інстанції від 04 травня 2022 року, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить дану поста-нову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Скаржник вважає оскаржувану постанову незаконною, ухваленою за неповного з`ясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначає, що 23 березня 2022 року у м. Ладижині дійсно виїхав своїм автомобілем з другорядної вулиці на основну дорогу, повернув направо та прискорився у русі. Краєм ока бачив працівників поліції і людей з автоматами, проїхав прямо. Ніхто про зупинку йому не вказував. Побачити та відреагувати на вимогу поліцейського він не міг, оскільки патрульний автомобіль, поліцейські перебували на протилежній смузі руху транспортних засобів у межах дії обмежувального знаку про зупинку. Побачити рухи поліцейського без відволікання від своєї смуги руху він не міг. Десь за півтори години побачив пропущений виклик на власному мобільному телефоні, зателефонував та виявив, що то був поліцейський ОСОБА_3 , який повідомив про необхідність поспілкуватися. Коли ОСОБА_1 під`їхав до поліцейського, останній повідомив, що хотів його зупинити через те, що той виїхав з другорядної дороги на головну з прискоренням. Однак, скаржник зазначає, що законних підстав для зупинки поліцейським його транспортного засобу не було, Правил дорожнього руху він не порушував, працівники поліції його не переслідували, а те, що він самостійно приїхав назад до поліцейського вказує про відсутність у нього наміру умисно не виконувати вимогу поліцейського про зупинку. Крім того, ОСОБА_1 вказує на порушення вимог законодавства що-до оформ-лення протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки саме на зауваження суду поліцейським дописана частина статті, за якою кваліфіковані його дії.

Заслухавши пояснення по апеляційній скарзі притягнутої до адміністративної відповідальності особи ОСОБА_1 , його захисника адвоката Бодачевського Р. В., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, переглянувши її у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністра-тивні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обста-вин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом, забезпечення вико-нання ухваленої постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчинен-ню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання гро-мадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до норм статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом по-рядку орган ( посадова особа ) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до ад-міністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтя-жують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обстави-ни, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апе-ляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне засто-сування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхи-лення їх місцевим судом. Згідно з пунктом другим частини восьмої статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пункту 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Частиною першою статті 122-2 КУпАП передбачена відповідальність за невико-нання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне право-порушення серії ААБ № 243278 від 28 березня 2022 року, о 16.15 годині 28 березня 2022 року у м Ладижині по вул. П. Кравчика водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «BMW 3201», державний номерний знак НОМЕР_2 , не виконав законної вимоги працівника поліції про зупинку. До протоколу додані письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно з якими 28 березня 2022 року близько 16.15 години по вул. П. Кравчика у м. Ладижині вони знаходилися у складі територіальної оборони та стали свідками як водій марки «BMW 3201», дер-жавний номерний знак НОМЕР_2 , виїжджаючи від будинку № 12 до вул. П. Крав-чика у м. Ладижині Вінницької області, різко прискорив свій рух. У цей час полі-цейський жезлом зупинив даний автомобіль, але водій не виконав законних вимог про зупинку та з прискоренням швидкості поїхав. Також у матеріали справи додані пись-мові пояснення ОСОБА_1 , де ним, зокрема, вказується про перебування полі-цейського на протилежній стороні проїжджої частини дороги, якою він рухався. Йому не були зрозумілі рухи поліцейського із узбіччя дороги через дві суцільні розділові смуги.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністра-тивного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122-2 КУпАП, суд першої інстанції дійшов висновку, що його вина цілком доведена матеріалами справи, наявними у ній доказами, а також показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків та поліцейського, яким складений протокол про адміністративне правопо-рушення.

За такими висновками суду першої інстанції належить погодитися, вони ґрунту-ються на сукупності зібраних у справі та об`єктивно досліджених у судовому засі-данні достатніх і достовірних доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 щодо того, що він не бачив та не міг бачити рухів поліцейського як вимоги про зупинку транспортного засобу, на увагу не заслуговують, а, навпаки, одночасно з його письмовими поясненнями вка-зують про те, що ОСОБА_1 бачив поліцейського, бачив, що йому подавалися вка-зівки про зупинку. Нерозуміння вказівок поліцейського не може слугувати підставою для визнання відсутнім у діях особи складу адміністративного правопорушення та не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Не є спроможними також аргументи апеляційної скарги про перебування полі-цейського автомобіля на протилежній стороні дороги, розділеної горизонтальною роз-міткою, у зоні дії забороняючого зупинку знаку, оскільки, як вірно вказано судом першої інстанції, це жодним чином не впливає на необхідність виконання вимоги поліцейського про зупинку, тим паче, що за Правилами дорожнього руху водій зобов`язаний зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Апеляційний суд також не вважає обґрунтованими посилання ОСОБА_1 на неналежність як доказу протоколу про адміністративне правопорушення внаслідок внесення до нього виправлень щодо частини статті, за якою особу притягнуто до відповідальності, оскільки таке виправлення було виконане на виконання вимог постанови судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 березня 2022 року стосовно належного оформлення протоколу з чіткого зазначення норми закону, яка передбачає відповідальність за конкретно вчинене адміністративне правопору-шення.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, наведених у постанові суду від 04 травня 2022 року, оскільки вина правопорушника у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122-2 КУпАП, цілком доведена матеріалами справи та зібраними у ній доказами.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов'-язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має вико-нати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості до-казів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного зако-нодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи у цілому та об`єктивно не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи стосовно ОСОБА_1 норм матеріального чи процесуального права, не спростовують правильний висновок судді суду першої інстанції, оскільки його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122-2 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у цій адміністративній справі апеляційний суд вважає необґрунтованим та не знаходить законних підстав для задоволення такої вимоги. Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що розгляд адміністративної справи відносно ОСОБА_1 здійснений судом першої інстанції ґрунтовно, об`єктивно, неупереджено та справедливо, у послідовний спосіб, із застосуванням виключно правового підґрунтя процедури, визначеної КУпАП.

Відтак, на підставі вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить законних підстав для скасування правильної, об`єктивної постанови судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 122-2 КУпАП.

Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 122-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною, оскарженню вона не підлягає.

Суддя Т. О. Денишенко