Справа №760/5648/22 3/760/4182/23/760/4182/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Ріхтер В.В., за участю секретаря судового засідання Мелашенко К.В., особи, що притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , захисника - адвоката Воронкової О.І., потерпілої ОСОБА_2 , розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Києві, з вищою освітою, розлученого, не працюючого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, суд

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - особа, що притягується до адміністративної відповідальності) 09.05.2022 року приблизно о 20.00 годині знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дочки - ОСОБА_2 , (виражався нецензурною лайкою, штовхався, подряпав руку), чим завдав шкоди її психічному та фізичному здоров`ю, тобто, щодо особи, на яку поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - Закон).

Вказаних висновків суд дійшов, дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, як-то: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наявних у справі пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо часу, місця, способу настання обставин, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, та безпосередньо її ролі в їх настанні, а також потерпілої, свідків, керуючись законом і правосвідомістю, виходячи з наступного.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнав, зазначив, що у протоколі все зазначено не вірно, з дочкою він не сварився, її не штовхав, руку не дряпав. Загалом пояснив, що конфліктів із дочкою в нього не було. Конфлікти виникали із дружиною, проте останнім часом дочка почала її захищати, відстоює інтереси матері. 09.05.2022 року конфлікт виник на побутовому рівні, хоча потім він вирішився. У квартирі, де вони мешкають втрьох, одна пральна машина на всіх. У цей день, дочка з матір`ю не поспішали прати, затягували прання, чим його провокували на конфлікт. Через такі дії, він сам викликав поліцію, однак в момент, коли він телефонував поліція подзвонила у двері, з`ясувалося, що це дочка вже її викликала. Поліція приїхала через пів години після конфлікту. Понятих не було, хоча в протоколі вони є. Сам протокол йому не надавали та від підписів він не відмовлявся. При цьому, працівники поліції лише повідомили його, що такий протокол на нього складено та пояснили чому це зробили. Жодних прав не роз`яснювали. Конфлікти постійні із дружиною, відносини недобрі, постійне непорозуміння. Все це через квартиру у якій вони усі мешкають, звідки дочка та її мати намагаються його вижити.

Будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень суду, потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що 09.05.2022 року вони прали речі. Мати вивантажувала пральну машину, це було приблизно о 20.00 годині. ОСОБА_1 хотів, щоб це все робилося швидше. Причиною конфлікту стало те, що ОСОБА_1 підійшов, взяв шкарпетки потерпілої та викинув їх у кори дор. У подальшому, ОСОБА_1 почав прати свої речі, взяв засіб для прання та бігав за потерпілою, в процесі чого бризнув засобом для прання їй в обличча, почався конфлікт, мати почала її захищати. Після вказаних дій ОСОБА_1 у потерпілої почалася істерика, вона плакала, їй було образливо. Також, ОСОБА_1 подряпав їй руку, що вона зафіксувала. Потерпілу трусило. Вказаними діями ОСОБА_1 їй завдав шкоди її психічному та фізичному здоров`ю, оскільки вона довго не могла заспокоїтися. У ході конфлікту, ОСОБА_1 висловлювався в її сторону нецензурно. Така поведінка ОСОБА_1 вже має систематичний характер, однак зазвичай, він так себе поводив щодо матері, проте, зараз, вже так поводить себе й щодо потерпілої. Акцентує увагу суду, що це вже не перший раз таке насильство у сім`ї, вони з матір`ю писали неодноразово заяви до поліції, однак їм не допомагають, на заяви не реагують, відповіді на заяви не надсилають. Як це подолати вони не знають. Просить допомоги у суду, оскільки не знає, що робити з також поведінкою ОСОБА_1 . Крім того, повідомила, що постановою апеляційного суду ОСОБА_1 вже притягувався до адміністративної відповідальності, за вчинення аналогічних дій, а саме насильства у даній сім`ї. Через таке насильство у сім`ї зі сторони власного батька, через постійний стрес, у потерпілої розвився нейродерміт, у зв`язку з чим вона перебуває на обліку у дерматолога.

На запитання захисту потерпіла відповіла, що конфлікт був приблизно о 20.00 годині, його спровокував її батько - ОСОБА_1 . Батько не хоче жити мирно. Чому він так себе поводить вона не знає. Раніше батько до неї фізичне насильство також застосовував. Одного разу навіть була гематома на голові та потерпіла проходила лікування в Охматдиті . До поліції не зверталися тоді, оскільки хотіли зберегти сім`ю, справу зам`яли. Через дії батька поліція приїжджала неодноразово, однак вони кажуть, що нічого не можуть зробити. Батько постійно погрожує, що потерпіла буде сидіти у КПЗ. Ображає мати та її. 09.05.2022 року понятих дійсно не було. Іноді, коли батько б`є мати, потерпіла становиться між ними та просить, щоб батько заспокоївся.

Під час надання пояснення суду та відповідей на питання учасників судового розгляду видно, що потерпіла перебуває у пригніченому стані, емоційно переживає, згадуючи події, про які розказує, виглядає розгубленою через безсилля від ситуації.

На зазначене потерпілою, ОСОБА_1 вказав, що потерпіла каже неправду, все вигадує, бо підтримує матір.

В судовому засіданні, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень суду, свідок ОСОБА_4 зазначила, що з 2012 року вона із чоловіком веде окреме господарство, з 2019 року вони розлучені. Останні 5 років ОСОБА_1 веде себе погано, постійно її принижує, не дає кошти на дитину, хоча вони живуть разом, через що вона змушена була звернутися за аліментами. ОСОБА_1 її постійно б`є, що в тому числі підтверджується й постановами суду. 09.05.2022 року свідок прав білизну. ОСОБА_1 почав розкидувати речі, штовхати її. Донька стала між ними, почала розбороняти. Між ОСОБА_1 та потерпілою виник конфлікт, при цьому, ОСОБА_1 тримав пральний засіб, який вилив дитині в обличчя, від чого остання почала кричати, а свідок став її захищати. Через такі дії викликали поліцію. ОСОБА_1 постійно принижує її та принижує її доньку. З приводу дій ОСОБА_1 зверталася до поліції, однак остання бездіє, що робити з даного приводу, свідок не знає. Особисто 09.05.2022 року до поліції не зверталася, оскільки конфлікт ОСОБА_1 був з дитиною, вона її захищала та їй було не до захисту себе. Понятих 09.05.2022 року не було.

На зазначене свідком, ОСОБА_1 вказав, що свідок каже неправду, все вигадує, бо треба його обмовити.

Позиція захисту зводиться до того, що протокол містить суперечності та неточності, а саме: в ньому не вірно зазначено час правопорушення, що суперечить долученому рапортові, а також зазначеному сторонами у судовому засіданні. Звертає увагу на те, що понятих, які зазначені у протоколі, не було. Доказів того, що ОСОБА_1 роз`яснювалися права, немає. Через такі порушення просить справу закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Згідно ст. 1 Закону у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: … 3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; 4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; 5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються; 6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; 8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; 12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки; 14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; 15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності; 17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 3 Закону передбачено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Стамбульська конвенція визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні, або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

З урахуванням того, що згідно Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Також, Конституція декларує право кожного на повагу до його гідності, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Як убачається з матеріалів цієї справи, вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, повністю доведена, у розумінні ст. 251 КУпАП, належними та допустимими доказами, у тому числі протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення; відомостями, що містяться у матеріалах у їх сукупності, у т.ч. пояснень потерпілої, а також поясненнями самої особи, що притягується до адміністративної відповідальності, наданими в судовому засіданні, а також самої потерпілої та свідка.

Також, суд враховує, що домашнє насильство, відповідно до положень ст. 173-2 КУпАП, являє собою умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КУпАП, має місце лише тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи фактичне настання фізичної шкоди або шкоди психічному здоров`ю потерпілому.

Оцінюючи можливість настання шкоди психічному здоров`ю потерпілого, суд має врахувати, що самі по собі нецензурні, брутальні висловлювання, образи та таке інше не утворюють домашнього насильства та складу адміністративного правопорушення. Це відбувається лише у тому випадку, коли вони спрямовані на обмеження волевиявлення особи, або якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У цій справі безсумнівно встановлено судом, що дії ОСОБА_1 викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, характер вчиненого порушення з боку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідчить про наявність в його діях складу даного правопорушення - вчинення домашнього насильства у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону.

Що стосується доводів захисту про те, що час у протоколі не відповідає часу вчинення правопорушення, то судом в судовому засіданні вживалися заходи щодо усунення суперечностей у цій частині та сторони дійсно повідомили, що конфлікт був приблизно о 20.00 годині. Вказане сторонами не заперечувалося.

Що стосується доводів про те, що у справі не було понятих, хоча останні зазначені у протоколі, то дійсно, сторонами не заперечувалося того, що понятих не було. Однак, вказане не перешкоджає суду постановити у цій справі рішення, яке ухвалене з урахуванням повного та об`єктивного дослідження доказів у справі. При цьому, жодна із сторін не заперечує, що конфлікт мав місце, а надаючи пояснення потерпіла та свідок були попереджені про кримінальну відповідальність. Не довіряти вказаним особам підстав у суду немає.

Що стосується того, що копія протоколу не була вручена ОСОБА_1 , а тому були порушені права останнього, то суд зазначає, що надав особі можливість ознайомитися зі справою, користуватися активно своїми правами, тим більше, ОСОБА_1 забезпечений захистом.

Окремо суд звертає увагу на те, що у протоколі не викладено даних щодо наслідків для психічного та фізичного здоров`я потерпілої, проте, такі наслідки були безпосередньо встановлені судом у судовому засідання шляхом допиту потерпілої.

Підсумовуючи вказані недоліки у справі, суд зазначає таке.

ЄСПЛ у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із яких, будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень. Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання (щодо питання застосування зазначених положень див. у т.ч. рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших).

Відповідно, з урахуванням наведених критеріїв, порушення, які висуваються особі, у цій справі, розцінюються, як кримінальні, а тому підлягають розгляду з урахуванням процедури, визначеної національним законодавством для кримінальних правопорушень, а у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду визначив, що підставою для визнання доказів недопустимими є не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Разом з тим в цій справі не установлено порушення фундаментальних прав і свобод ОСОБА_1 .

У цій справі, доводи щодо якості доказів, з огляду на наявні у них дані, не тягне за собою визнання їх неприйнятними, адже в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Суд виходить з того, що, вирішуючи справу має приймати інформоване рішення, тобто робити свої висновки щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, виходячи з усієї релевантної інформації, яку сторонам вдалося отримати і надати суду.

Правила недопустимості доказів становлять собою обмеження цього загального принципу, дозволяючи або зобов`язуючи виключати з процесу доказування інформацію, яка потенційно може мати істотне, а іноді й вирішальне значення для справи.

Тому виключення потенційно важливих відомостей, тобто визнання їх недопустимими незалежно від їх стосунку до справи і доказового значення, є крайнім заходом, до якого слід звертатися у разі, якщо іншими засобами неможливо забезпечити справедливого судового розгляду.

В основі створення правил про недопустимість доказів лежать кілька міркувань.

Насамперед це виключення потенційно недостовірних доказів або доказів, достовірність яких неможливо перевірити.

Також запровадження правил про недопустимість доказів має за мету створити стримуючий ефект для державних органів. Загроза виключення доказів, отриманих внаслідок істотного порушення фундаментальних прав і свобод людини, знеохочує органи правопорядку вдаватися до таких порушень.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів за допомогою катувань і поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та права на допомогу захисника, відвертого порушення права на недоторканість або тих чи інших аспектів приватного життя тощо - не може бути терпимим у правосудді.

Тому концепція, що лежить в основі правил щодо допустимості доказів, на переконання суду, виходить з розуміння, що в центрі уваги суду, який вирішує питання про допустимість доказу, мають знаходитися права особи і виправданість їх обмеження державою, незалежно від того, яким саме представником держави ці права обмежуються.

Водночас порушення численних формальностей, які регулюють порядок складання процесуальних документів чи окремих процесуальних дій, але жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті порушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Верховний Суд (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18) зазначав, що норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

Суд в цій справі вважає такий підхід, сформований ВС, правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та/або заперечити цю інформацію.

Захист жодним чином у ході розгляду справи у питанні деталізації часу, відсутності понятих не зміг аргументувати, які саме права і свободи людини порушені та якими положеннями Конституції, законів України та/або міжнародних договорів ці права і свободи людини передбачені. Не наведено обґрунтування, чому це порушення, навіть якщо було б встановлено, що ним зачіпаються права і свободи особи, може розглядатися як істотне, тобто таке, що заперечує або критично звужує саму сутність якогось права та свободи людини.

Наприклад, якщо припустити, що таким чином зачіпаються права сторони захисту, то слід відмітити що останній не указав, у якому аспекті права сторони захисту були звужені тим, що було уточнено час вчинення правопорушення, а також встановлення відсутність понятих при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Тим самим, в сукупності підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження.

Навпаки, враховуючи вразливу категорію цієї справи, дії суду мають бути обережними у висновках щодо оцінки доказів, формальний підхід є недопустимим.

Що стосується стягнення, то відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

При накладені адміністративного стягнення, на особу, що притягається до адміністративної відповідальності, суд враховує обставини визначені ст. 33 КУпАП, а саме: характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан та не убачає, в розумінні ст. ст. 34, 35 КУпАП, обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останнього і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Визначаючи вид стягнення суд також бере до уваги, що в судовому засіданні ОСОБА_1 не розкаявся щодо своїх дій, не висловив жалю, не засудив своїх дій щодо дружини та доньки, а навпаки поставив свою поведінку на другий план, вважає її нормальною, та акцентував увагу суду лише на факті, що його провокують та намагаються вижити квартири.

На думку суду, застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді громадських робіт є найбільш доречним та спричиняє негативні наслідки особистого характеру саме для правопорушника, не обтяжує сімейний бюджет. При цьому, суд вважає, що стягнення у виді штрафу, у даному конкретному випадку, не буде достатнім заходом впливу на ОСОБА_1 , який має усвідомити наслідки своєї негативної поведінки. Одночасно суд враховує, що ОСОБА_1 не працює.

Адже, адміністративна відповідальність має подвійну мету - захист правопорядку і виховання громадян у дусі поваги до закону та правил співжиття. Зазначену мету можна конкретизувати через дві основні функції адміністративної відповідальності.

Перша - репресивно-каральна («штрафна») - полягає в тому, що адміністративна відповідальність є, по-перше, актом відплати держави правопорушнику, а по-друге, - засобом, який попереджає нові правопорушення.

Друга функція - запобіжно-виховна - тісно пов`язана з попередньою. Вона покликана забезпечити формування в адресатів адміністративно-правових норм мотивів, які б спонукали їх дотримуватись вимог законів, поважати права і законні інтереси інших осіб.

Тобто, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, що і матиме місце в цій ситуації, на переконання суду, у разі визначення стягнення у виді громадських робіт.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність, згідно ст. 17 КУпАП України, у справі не встановлено. Строки притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

Крім того, як зазначено у правовій позиції ЄСПЛ у справі «TKHELIDZE проти Грузії», заява № 33056/17, відсутність негайного реагування органів влади при виникненні підозр щодо домашнього насильства порушує конвенцію. ЄСПЛ наголосив, що за відповідних обставин влада зобов`язана вживати превентивних оперативних заходів для захисту особи, життю якої загрожує злочинні дії іншої особи. Жертви домашнього насильства, які потрапляють до категорії вразливих осіб, мають право на державний захист. Коли виникають будь-які підозри щодо домашнього насильства чи насильства щодо жінок, від органів влади вимагається негайне реагування та подальша особлива ретельність для вирішення конкретного характеру насильства в ході провадження.

Згідно із ст. 39-1 КУпАП у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чи Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Як зазначається у ч. 6 ст. 28 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено судом, сварки у сім`ї відбуваються систематично, що не заперечується обома сторонами конфлікту.

А тому, враховуючи обставини вчиненого правопорушення, особу порушника, з метою реалізації комплексного підходу до вирішення проблеми насильства, суд вважає за необхідне направити ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33-35, 173-2, 251, 252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визнати винуватим у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 40 годин.

Направити ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк 3 (три) місяці.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 496 грн. 20 коп.

Судовий збір підлягає сплаті на наступні реквізити: отримував коштів: ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача: Казначейство України, код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA0026010, код класифікації доходів бюджету 22030101, Призначення платежу: судовий збір.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Суддя Ріхтер В.В.