Справа № 629/70/22
Номер провадження 3/629/82/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області Харабадзе К.Ш., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності фізичної особи підприємця

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Лозова Харківської області, громадянки України, з повною середньою освітою, розлученої, яка має на утриманні неповнолітню дитину, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , якій відповідно до ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП роз`яснені права,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП,

у с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 22.12.2021, складеного головним спеціалістом відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Управління Лозівського району Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області Мєдвєдєвою І.Г., при проведенні моніторингової перевірки дотримання вимог протиепідемічних заходів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» закладу громадського харчування закусочна « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , ФОП ОСОБА_1 , 22.12.2021 о 12 годині 15 хвилин у закладі громадського харчування не здійснюється вимірювання температури тіла відвідувачам безконтактним методом; персонал закладу не забезпечується засобами індивідуального захисту із розрахунку 1 захисна маска на 3 години роботи; засоби індивідуального захисту відсутні в наявності із розрахунку на не менше, ніж 2 робочі дні; біля місць потенційного скупчення людей не нанесено маркування для перебування в черзі з дотриманням дистанції між клієнтами не менш як 1,5 метра, чим порушила вимоги п.п. 9 п. 2-2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», п. 8; 6 «протиепідемічних заходів у закладах громадського харчування на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», що затверджені постановою ГДСЛ України від 06.10.2021 №13, ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», за що передбачена відповідальність ч. 1 статті 44-3 КУпАП.

Таким чином, ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП. Справа розглядом відкладалась, особу, яка складала протокол про адміністративне правопорушення, повідомлялась про розгляд справи.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши наявні матеріали справи про адміністративне правопорушення та оцінивши наявні докази, доходжу до такого.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Положення ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушення заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За правилами ч. 1 ст. 44-3 КУпАП настає відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

При розгляді такої категорії справ про адмінправопорушення, враховуючи недосконалість правового регулювання, є необхідним зважати на баланс між інтересами держави та окремої особи. Судовий розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КупАП, в силу його специфіки і суворості санкції, вимагає детального з`ясування всіх обставин справи і виваженого підходу з дотримання прав людини.

Розглядаючи такі справи і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на вказані випадки, звертаю увагу, що хоча за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності але виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, особі пред`являється «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, і воно повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу має каральний і стримуючий характер, розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розміри штрафів за деякі кримінальні правопорушення за національним законодавством України.

Наведене свідчить, що таке адміністративне правопорушення може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду, і з огляду на суворість передбаченого покарання таке правопорушення не є незначним ( пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України») та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Частиною 2 ст. 251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 62 Конституції України вказує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Із протоколу про адміністративне правопорушення від 22.12.2021 вбачається, що ФОП ОСОБА_1 в закладі громадського харчування Закусочна «Огоньок», за адресою: АДРЕСА_2 , вчинила адміністративне правопорушення, а саме, порушила вимоги п.п. 9 п. 2-2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», п. 8; 6 «протиепідемічних заходів у закладах громадського харчування на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», що затверджені постановою ГДСЛ України від 06.10.2021 №13, ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Так, гарантії права на справедливий суд закріплені в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), і у відповідності до підходів Європейського суду з прав людини протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а саме: відсутні прізвища, адреси можливих свідків події того дня; не надано до матеріалів справи підтверджуючих доказів вчинення адміністративного порушення, а саме, не додано відео до матеріалів, про які вказано у листі опитувальнику.

До протоколу не додано жодного доказу на підтвердження того, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності має відношення до вчинення даного правопорушення, не надано доказів, що до її посадових обов`язків входить забезпечення вказаних вище карантинних заходів.

Зазначених доказів не було надано особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, і в судовому засіданні.

Відсутність вказаних документів унеможливлює притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, оскільки сам по собі лист-опитувальник з дотримання суб`єктами господарювання обмежувальних протиепідемічних заходів не є беззаперечним доказом порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами з боку ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

У рішенні у справі "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Отже, на підставі відповідної практики ЄСПЛ можливо зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст.6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до висновку що в судовому засіданні не знайшло підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, оскільки не надано допустимих та належних доказів її вини в скоєнні адміністративного правопорушення, а також наявності події правопорушення, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю події адміністративного правопорушення відповідно до ст. 247 ч. 1 п. 1 КУпАП.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в :

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На постанову суду може бути подана скарга до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Карина ХАРАБАДЗЕ