Справа № 3/593/262/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Бережанський районний суд Тернопільської області

"01" червня 2022 р. м.Бережани Тернопільської області

Суддя Бережанського районного суду Тернопільської області Німко Н.П., розглянувши матеріали, які надійшли із відділу поліції №1 (м.Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-4 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Бережани Тернопільської області, громадянки України, українки, з вищою освітою, вдови, має на утриманні одну малолітню дитину, працює вчителем початкових класів Бережанського ліцею ім.Б.Лепкого, проживаючої по АДРЕСА_1 , протягом року до адміністративної відповідальності не притягувалася,-

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №815122 від 21 лютого 2022 року вбачається, що «09.02.2022 в період часу з 09:55 год по 10:40 год (другий урок) вчитель ОСОБА_1 , яка викладає в Бережанському ліцеї ім.Б.Лепкого вчинила булінг психологічного насильства, а саме: неодноразово кричала на гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого останній була завдана шкода психологічному здоров`ю».

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-4 КУпАП не визнала. Пояснила, що 09 лютого 2022 року вона проводила урок інформатики у 2-му класі, ученицею якого є ОСОБА_2 . У процесі уроку вона, як вчителька давала вказівки учням по роботі з комп`ютером, а саме: вийти із відкритих учнями програм на «робочий стіл». Однак двоє учениць ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які сиділи у парі, не виконували її вказівки. Після цього вона ще двічі чи тричі повторила свою вимогу й попередила, що в іншому випадку учні будуть відсаджені від комп`ютера. Однак, на відміну від решти учнів, вказані учениці її вимогу проігнорували. Оскільки щодо роботи з комп`ютерною технікою є свої вимоги, а учениці їх не дотримувалися, задля їх безпеки та підтримання дисципліни у класі, оскільки за цими подіями спостерігали інші учні, вона сказала цим ученицям пересісти від комп`ютера за інший стіл. Цю її вимогу вони виконали. Після чого вона продовжила пояснювати тему уроку іншим учням. Однак, через короткий проміжок часу ( близько 5 хв.) помітила, що ОСОБА_2 в класі немає. На її запитання ОСОБА_3 відповіла, що та вийшла з класу. Очевидцем цих подій була перебуваючи на той час у класі ОСОБА_4 , яка є асистентом вчителя, що супроводжує дітей з інклюзією. Саме внаслідок споглядання таких подій із вказаними ученицями присутня дитина (учень) з інклюзією розхвилювався й асистент ОСОБА_5 прийняла рішення вивести його з класу. Як вчитель вона ( ОСОБА_6 ) не була вправі покидати клас із учнями, які працювали з комп`ютерною технікою, а тому вона й не вийшла вслід з ОСОБА_7 . Однак, через 2-3 хв. ОСОБА_7 повернулася до класу й при цьому була вкрай емоційно налаштована, з її обличчя і поведінки загалом вбачалась злість та роздратування. Дитина швидко прийшла до своєї парти й склавши свої речі у рюкзак, попрямувала до виходу з класу ( при цьому нічого не пояснюючи). На що вона, як вчитель задля забезпечення безпеки учениці, стала у неї на шляху й попросила повернутися до роботи й не покидати приміщення класу до закінчення уроку. На що ОСОБА_8 , тупнувши ногою крикнула до неї, що вона хоче бути у своєму класі, де вони навчаються постійно (у клас де відбувалися ці події, діти приходили лише на урок інформатики). Після цього учениця ОСОБА_8 вибігла з приміщення класу, а вона ( ОСОБА_6 ) зателефонувала до класовода вказаної учениці й попросила повідомити про ці події мати учениці ОСОБА_2 , - ОСОБА_9 . У подальшому, вона спілкувалася з вказаною мамою учениці й розмова відбувалася з сторони останньої на підвищених тонах, пояснення з приводу фактичних подій слухати не хотіла, вважала, що її доньку безпідставно звинувачують у брехні. Коли ж вона ( ОСОБА_6 ), розуміючи марність своїх доводів захотіла припинити розмову й відійти, ОСОБА_10 , взявши її за руку, зупинила, розвернула до себе й сказала, що розмова не є закінченою й не бажаючи почути правду, навіть не запитавши присутню дитину про те, як все відбувалося насправді, продовжувала безпідставно звинувачувати її у вчиненні тиску на її дитину. Вважає, що за таких обставин сама мати чинила на неї психологічний тиск. Також просила суд критично оцінити пояснення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки про ситуацію, яка мала місце в школі вони дізналися зі слів своїх дітей, очевидцями такої події не були і перші дві особи є подругами.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього докази, оголосивши у судовому засіданні письмові пояснення свідків , які були додані до матеріалів справи, суд прийшов до такого.

Відповідно вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.173-4 КУпАП передбачено відповідальність за булінг (цькування), тобто діяння учасників освітнього процесу, які полягають у психологічному, фізичному, економічному, сексуальному насильстві, у тому числі із застосуванням засобів електронних комунікацій, що вчиняються стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи або такою особою стосовно інших учасників освітнього процесу, внаслідок чого могла бути чи була заподіяна шкода психічному або фізичному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до п.3-1 ч.1 ст.1 Закону України «Про освіту» типовими ознаками булінгу (цькування) є:

- систематичність (повторюваність) діяння;

- наявність сторін - кривдник (булер), потерпілий (жертва булінгу), спостерігачі (за наявності);

- дії або бездіяльність кривдника, наслідком яких є заподіяння психічної та/або фізичної шкоди, приниження, страх, тривога, підпорядкування потерпілого інтересам кривдника, та/або спричинення соціальної ізоляції потерпілого.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що необхідною умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту вчинення певного діяння такою особою та наявність в діянні цієї особи, що є суб`єктом правопорушення, всіх обов`язкових ознак складу певного адміністративного правопорушення.

Відповідно ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За змістом ст. 279 КУпАП ці обставини встановлюються в ході дослідження доказів під час розгляду справи.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, а також іншими документами.

Суд констатує, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №815122 від 21 лютого 2022 року, складеному відносно ОСОБА_1 , не викладено об`єктивну сторону правопорушення, а саме: не зазначено які саме дії, що мають систематичний характер вчиняла ОСОБА_1 відносно потерпілої; не вказано яке саме насильство та в який спосіб було застосовано. У протоколі про адміністративне правопорушення не вказано час вчинення дій, які становлять склад правопорушення (день, період, рік тощо), а наведено лише дату їх виявлення, що не є аналогічним та позбавляє суд можливості підтвердити або спростувати систематичність діяння.

Як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_11 (мами потерпілої ОСОБА_2 ) 09 лютого 2022 року на другому уроці ОСОБА_1 вела себе агресивно стосовно її доньки та інших учнів класу: здійснювала утиск психологічного характеру (за допомогою крику), заставляла виконувати її вимоги, заставила її доньку та ОСОБА_14 покинути навчальне місце на очах всього класу, почала кричати на дітей, коли донька захотіла покинути клас, вчитель перегородила їй шлях, заступивши двері та продовжувала кричати. Після цього, їй зателефонувала мама ОСОБА_15 і розказала про ситуацію, яка сталась на уроці.

Суд констатує, що про події, які описані у вказаному поясненні, ОСОБА_11 дізналася з чужих слів і їх очевидцем не була.

Також суд зазначає такі докази, - письмові пояснення ОСОБА_12 (мати ОСОБА_16 ) та ОСОБА_13 (мати ОСОБА_17 - учениці 2-го класу ліцею ім.Б.Лепкого), не містять жодної об`єктивної інформації щодо подій, які мали місце 09 лютого 2022 року між учителькою ОСОБА_1 та ученицею ОСОБА_2 .

Як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_18 (заступник директора з навчально-виховної роботи) від 14 лютого 2022 року, 09 лютого до нього звернулася із заявою ОСОБА_11 , в якій просила розібратися із ситуацією на уроці інформатики. Ним було взято пояснення у вчительки інформатики ОСОБА_1 та асисента учителя ОСОБА_19 , проведено розмову з класним керівником та вчителькою ОСОБА_1 . Інших відомостей щодо подій 09 лютого 2022 року на уроці інформатиці, таке пояснення не містить.

Згідно письмового пояснення ОСОБА_20 практичного психолога ліцею ім.Б.Лепкого від 14 лютого 2022 року, їй відомо, що у 2-му класі на уроці інформатики мав місце конфлікт між вчителькою ОСОБА_1 та ученицею ОСОБА_2 . Вона зустріла вчительку у коридорі, остання перебувала у схвильованому та збудженому стані та активно спілкувалась із мамою учениці.

Із письмових пояснень ОСОБА_19 (асистент вчителя ліцею ім.Б.Лепкого) від 14 лютого 2022 року вбачається, що на уроці інформатики учні сиділи по двоє за комп`ютерами, ОСОБА_2 та ще одна учениця працювали в парі. Діти були неуважні і не завжди виконували вказівки учителя. Вчителька попереджала, що у випадку невиконання вказівок, відсторонить від роботи за комп`ютером. Не відреагувавши на прохання учителя, дітей відсадили за парту. Після чого ОСОБА_2 , не повідомивши вчителя, вийшла із класу.

Суд констатує, що із доданих до матеріалів справи доказів (вищевказаних письмових пояснень) не вбачається вчинення учителем ОСОБА_1 психологічного, фізичного, економічного чи сексуального насильства відносно ОСОБА_2 внаслідок чого могла бути заподіяна шкода здоров`ю потерпілої.

Отже матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який б підтвердив факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, тобто булінгу відносно малолітньої ОСОБА_2 .

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України). Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У силу вимог ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення "поза розумним сумнівом". Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі "Коробов проти України"). Приймаючи до уваги рішення у цій справі, суд керується насамперед цим принципом "поза розумним сумнівом", зміст якого також сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України". Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Із врахуванням положень і тлумачень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а також відсутність в матеріалах адміністративної справи належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 поставленого їй у вину протиправного діяння й того, що суд не наділений повноваженням збирати докази винуватості чи невинуватості особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку про відсутність в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-4 КУпАП, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КупАП.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 247, 283-285 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-4 КУпАП закрити за відсутністю у її діях складу такого адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд Тернопільської області.

Суддя Бережанського районного

суду Тернопільської області Н.П. Німко