ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 33/818/41/22 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 року м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря Вакула Н.С.,

прокурора - Кубах М.А.,

захисника Шипенка М.С.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Станіславського В.П. на постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-7, ч. 2 ст.172-7 КУпАП,-

в с т а н о в и в :

Цією постановою провадження по справі відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, генерального директора КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою встановлено, що згідно протоколів про адміністративні правопорушення №496 від 19.08.2020 року, №497 від 19.08.2020 року, №498 від 19.08.2020 року та №499 від 19.08.2020 року, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді генерального директора КНР ХОР «Обласна клінічна лікарня», будучи, згідно підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №1700-VІІ, суб`єктом на якого поширюється дія цього Закону, при підписанні наказів №329 від 23 грудня 2019 року та №88 від 24 березня 2020 року на преміювання працівників КНР ХОР «ОКЛ» включаючи себе, підписав наказ на отримання премії в розмірі 15000,00 грн., маючи в даному питанні приватний інтерес, який зумовлений майновим інтересом у вигляді премії під час вказаних дій виник реальний конфлікт інтересів, про який ОСОБА_1 не повідомив не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли дізнався чи повинен був дізнатися про наявність реального конфлікту інтересів безпосереднього керівника, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів. Також, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді генерального директора КНР ХОР «Обласна клінічна лікарня», будучи, згідно підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №1700-VII, суб`єктом на якого поширюється дія цього Закону, при підписанні наказів №329 від 23 грудня 2019 року та №88 від 24 березня 2020 року на преміювання працівників КНР ХОР «ОКЛ» включаючи себе, підписав наказ на отримання премії в розмірі 15000,00 грн., маючи в даному питанні приватний інтерес, який зумовлений майновим інтересом у вигляді премії під час вказаних дій виник реальний конфлікт інтересів, та при якому ОСОБА_1 вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів..

В своїй апеляційній скарзі захисник Станіславський В.П. просить постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2020 року змінити, шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення висновки про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, передбачених ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та висновки про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, пов`язаних із корупцією, передбачених ч. 1 - 4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції». В решті постанову залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник Станіславський В.П. посилається на те, що при вирішенні питання щодо закриття проваджений у зв`язку із закінченням на момент розгляду із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених статтею 38 КУпАП, необхідно враховувати положення статті 6 Конституції України, згідно з якою органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник Станіславський В.П. зазначає, що пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення, а отже на її думку поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апелянт також зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано сформовано висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1-4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки дана норма права не встановлює склад правопорушення та відповідальність за його вчинення, а визначає загальні засади запобігання та врегулювання конфлікту інтересів.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, заслухавши доводи захисника Шипенка М.С., який підтримав апеляційну скаргу сторони захисту, а також думку ОСОБА_1 , який відмовився від надання пояснень, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.63 Конституції України, але підтримав подану апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника Станіславського В.П. не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновок, викладений у постанові судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2020 року про те, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення в суді відносно ОСОБА_1 закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, в апеляційній скарзі захисника не заперечується.

При розгляді справи судом першої інстанції у відповідності зі ст. 245 КУпАП були повно, всебічно та об`єктивно встановлені фактичні обставини та зібрані по справі докази в їх сукупності, дана їм належна оцінка, керуючись законом суд прийшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Зокрема, визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні вищезазначених адміністративних правопорушень, суд першої інстанції послався на відомості, що містяться в: протоколах про адміністративне правопорушення, пов`язаного з корупцією №496 від 19.08.2020 року, №497 від 19.08.2020 року, №498 від 19.08.2020 року, №499 від 19.08.2020 року, складених старшим оперуповноваженим в ОВС УСР в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В. І.; контракті №313 від 03.06.2019 року між Харківською обласною радою в особі голови обласної ради ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який відповідно до рішення обласної ради від 30 травня 2019 року №1025-VII «Про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Харківська обласна лікарня» прийнятий на роботу до КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» на посаду генерального директора; листі №01/3059 від 06.08.2020 року КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» на запит УСР в Харківській області ДСР НП України №3917/55/119/03-2020 від 23.07.2020 року про те, що повідомлень про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів та рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів від генерального директора КНП ХОР «ОКЛ» ОСОБА_1 в період з 03.06.2019 року по теперішній час не направлялось; інших матеріалів, доданими до протоколів.

Доводи апеляційної скарги захисника Станіславського В.П. про те, що у суду не було законних повноважень встановлювати наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, та визнавати його винним у вчиненні зазначеного правопорушення, оскільки на час розгляду справи закінчились передбачені ст. 38 КУпАП строки розгляду справи є необґрунтованим та не відповідають вимогам закону, оскільки ст.38 КУпАП передбачені не строки розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення особи до адміністративної відповідальності, а лише строки накладення адміністративного стягнення.

Статтею 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за наявності однієї з обставин, передбачених цією статтею, у тому числі, і у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Чинними нормами КУпАП дійсно не передбачено, чи підлягає встановленню вина особи, щодо якої закривається справа про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вказане питання необхідно вирішувати, виходячи з аналізу чинних процесуальних норм КУпАП, а також керуючись положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Згідно вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

За змістом статті 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Так, п. 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

Аналізуючи та дотримуючись низки вищенаведених норм, апеляційний суд вважає, що питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

Зокрема, якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення та доводить свою невинуватість, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог ст.280 КУпАП, без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є процесуально неприпустимим.

Таким чином, оскільки сплив строку накладення адміністративного стягнення є нереабілітуючою підставою для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, тоді як за приписами п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, то за таких обставин хоча і особа в резолютивній частині постанови винною не визнається, але її вина у вчиненні адміністративного правопорушення при спливі строку накладення адміністративного стягнення презюмується, саме з тих причин, що це нереабілітуюча підстава закриття справи про адміністративне правопорушення і у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення або відсутня подія, він не позбавлений процесуальної можливості ставити саме такі апеляційні вимоги і відповідно просити закриття провадження в справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, а не на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Отже, аналізуючи зміст положень ст. 38, п.7 ст.247 та ст.280 КУпАП, вбачається, що суд, вирішуючи питання щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, повинен встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та у разі встановлення усіх зазначених обставин, суд звільняє особу лише від накладення адміністративного стягнення при встановленні її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.280 КУпАП, дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, про що навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення в мотивувальній частині оскаржуваної постанови, після чого вірно закрив провадження у цій справі у зв`язку із закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Щодо тверджень апелянта про те, що порушення норм частин 1-4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», не містить ознак складу адміністративного правопорушення та не підлягає відповідальність за його вчинення, є безпідставними та суб`єктивними, оскільки частиною 1 статті 65-1 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Для розкриття об`єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1 та 2 ст. 172-7 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.

Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

Визначення терміну правопорушення, пов`язаного з корупцією, про який йдеться мова у главі 13-А («Адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією») КУпАП міститься у ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» і є діянням, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 ст.3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів містить відповідний розділ V ЗУ «Про запобігання корупції», зокрема ст.28, яка зобов`язує осіб, зазначених у п.1 і п.2 ч.1 ст.3 цього Закону: ч.1 ст.28 Закону України "Про запобігання корупції", особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

За таких обставин, апеляційний суд не погоджується з апеляційною скаргою захисника Станіславського В.П. в цій частині, оскільки вони не мають будь-якого правового обґрунтування та спростовуються вищевикладеним, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, пов`язані з корупцією, передбачені п.1-4 частини 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», та вірно кваліфікує його дії за частиною 1 статті 172-7 та частиною 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто:

- неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів», адже ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді генерального директора КНР ХОР «Обласна клінічна лікарня», будучи, згідно підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №1700-VІІ, суб`єктом на якого поширюється дія цього Закону, при підписанні наказів №329 від 23 грудня 2019 року та №88 від 24 березня 2020 року на преміювання працівників КНР ХОР «ОКЛ» включаючи себе, підписав наказ на отримання премії в розмірі 15000,00 грн., маючи в даному питанні приватний інтерес, який зумовлений майновим інтересом у вигляді премії під час вказаних дій виник реальний конфлікт інтересів, про який він не повідомив не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли дізнався чи повинен був дізнатися про наявність реального конфлікту інтересів безпосереднього керівника, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів;

- вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів», адже ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді генерального директора КНР ХОР «Обласна клінічна лікарня», будучи, згідно підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №1700-VII, суб`єктом на якого поширюється дія цього Закону, при підписанні наказів №329 від 23 грудня 2019 року та №88 від 24 березня 2020 року на преміювання працівників КНР ХОР «ОКЛ» включаючи себе, підписав наказ на отримання премії в розмірі 15000,00 грн., маючи в даному питанні приватний інтерес, який зумовлений майновим інтересом у вигляді премії під час вказаних дій виник реальний конфлікт інтересів, та при якому ОСОБА_1 вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись статтями 294, 295 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Станіславського В.П. залишити без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-7, ч. 2 ст.172-7 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков