КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 33/824/143/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Яворського М.А., за участю секретаря судового засідання Владімірової О.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою Київської митниці Держмитслужби на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу Державної митної служби України про порушення митних правил №3552/10000/21 від 03 жовтня 2021 року, що складений Київською міською митницею Держмитслужби про порушення митних правил за ст. 471 МК України відносно ОСОБА_1 встановлено, що 03 жовтня 2021 року о 14:55 год. для проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль» поступив громадянин України ОСОБА_1 , що прибув до України з Об`єднаних арабських Еміратів, м. Дубаї, авіарейсом FZ 1727, авіакомпанії «Emirates». Для проходження митного контролю громадянин ОСОБА_1 своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підлягають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями засвідчив факти, що мають юридичне значення.

На підставі положень п. 4 ст. 336 та ст. 342 МК України, в якості використання однієї з форм митного контролю, співробітниками митниці було проведено усне опитування громадянина ОСОБА_1 , який на запитання співробітників митниці повідомив, що переміщує через митний кордон України близько 34 000 доларів США готівкою. Після перерахунку грошових коштів в службовому приміщенні митниці, громадянином ОСОБА_1 було видано 33 910 доларів США, з виявленої суми громадянину ОСОБА_1 було пропущено 11 580 доларів США (еквівалент 10 000 євро станом на 03 жовтня 2021 року), та вилучено у нього 22 330 доларів США.

Таким чином, ОСОБА_1 при перетині митного контролю митної декларації не заповнював, з питаннями щодо декларування до інспекторів митниці не звертався, самостійно обрав форму проходження митного контролю - проходження через «зелений коридор», чим засвідчив відсутність товарів, що підлягають письмовому декларуванню, або підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження, а тому своїми діями вчинив порушення митних правил, що передбачене ст. 471 МК України.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року визнано винним ОСОБА_1 у порушенні митних правил, передбачених ст. 471 МК України. Притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн на користь держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 454 грн. Валюту, вилучену згідно протоколу про порушення митних правил №.3552/10000/21 від 03 жовтня 2021 року у розмірі 22 330 доларів США повернуто громадянину ОСОБА_1 або його законному представнику у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Київської митниці Держмитслужби - Левченко Т.В. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване судове рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки суд дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для конфіскації вилученої валюти з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про незаконність походження вказаних коштів та така конфіскація покладатиме на ОСОБА_1 «індивідуальний надмірний тягар».

Київська митниця вважає, що під час судового засідання не встановлено будь-яких даних про те, що конфіскація валюти в розмірі 22 330 доларів США буде для ОСОБА_1 «індивідуальним надмірним тягарем», співвідношення розміру пропущеної та вилученої під час митного контролю валюти дають підстави вважати, що застосування конфіскації не порушуватиме справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Апелянт наголошує, що ст. 471 МК України передбачає обов`язковий вид стягнення - конфіскацію товарів, що переміщались через митний кордон, а посилання суду першої інстанції на положення Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» як на підставу не застосування конфіскації є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, представник Київської митниці Держмитслужби - Левченко Т.В. просить апеляційний суд змінити оскаржувану постанову суду першої інстанції та застосувати додатково до громадянина ОСОБА_1 стягнення у вигляді конфіскації затриманої по справі валюти, а саме: 22 330 доларів США.

Вислухавши пояснення представника митного органу, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, пояснення захисника, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до протоколу Державної митної служби України про порушення митних правил №3552/10000/21 від 03 жовтня 2021 року, що складений Київською міською митницею Держмитслужби про порушення митних правил за ст. 471 МК України відносно ОСОБА_1 встановлено, що 03 жовтня 2021 року о 14:55 год. для проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль» поступив громадянин України ОСОБА_1 , що прибув до України з Об`єднаних арабських Еміратів, м. Дубаї, авіарейсом FZ 1727, авіакомпанії «Emirates». Для проходження митного контролю громадянин ОСОБА_1 своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підлягають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями засвідчив факти, що мають юридичне значення.

На підставі положень п. 4 ст. 336 та ст. 342 МК України, в якості використання однієї з форм митного контролю, співробітниками митниці було проведено усне опитування громадянина ОСОБА_1 , який на запитання співробітників митниці повідомив, що переміщує через митний кордон України близько 34 000 доларів США готівкою. Після перерахунку грошових коштів в службовому приміщенні митниці, громадянином ОСОБА_1 було видано 33 910 доларів США, з виявленої суми громадянину ОСОБА_1 було пропущено 11 580 доларів США (еквівалент 10 000 євро станом на 03 жовтня 2021 року), та вилучено у нього 22 330 доларів США (а.с.2-6).

Крім того, в матеріалах справи міститься також протокол опитування ОСОБА_1 в справі про порушення митних правил 3552/10000/21 від 03 жовтня 2021 року. Відповідно до вказаного протоколу опитування судом встановлено, що ОСОБА_1 вказав, що йому невідомі митні правила України; під час опитування на лінії митного контролю «зелений коридор» ОСОБА_1 заявив, що має приблизно 34 000 доларів США; вказав, що в нього було виявлено 33 910 доларів США під митного контролю; на запитання чому ОСОБА_1 не заповнив митну декларацію, останній відповів, що не знав, що це потрібно робити. ОСОБА_1 також вказував, що вказану грошові кошти належать йому особисто й вказане правопорушення сталось ненавмисно (а.с.9-11).

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_1 не намагався приховати вказані грошові кошти від митного контролю, зокрема, вказане зазначено в самому проколі про порушення митних правил.

Відповідно до положень ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст.487 МК України провадження у справі про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень ч.1 ст.486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне, та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції згідно з ст.ст.486, 489, 495 МК України всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку доказам у їх сукупності і виніс постанову, зміст якої відповідає вимогам ст.527 МК України, ст.283 КУпАП.

Положеннями ст.489 МК України визначено, що при розгляді справи про порушення митних правил суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказані вимоги закону при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність події порушення митних правил, передбаченого ст.471 МК України та винуватості ОСОБА_1 у його вчиненні за обставин, наведених у постанові стверджуються зібраними у справі доказами, а саме: протоколом про порушення митних правил №3552/10000/21 від 03 жовтня 2021 року, що складений Київською міською митницею Держмитслужби про порушення митних правил за ст. 471 МК України відносно ОСОБА_1 , доповідною запискою старшого державного інспектора ВМО № 3 митного посту «Бориспіль» Київської митниці від 03 жовтня 2021, та іншими доказами.

На підставі вказаних доказів, суддя дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.471 МК України та на законних підставах, із дотриманням вимог ст.33 КУпАП, наклав на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн без конфіскації вилученої валюти. За своїм видом та розміром накладене на ОСОБА_1 стягнення сприяє досягненню визначеній ст.23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо доводів апеляційної скарги представника Київської митниці про те, що висновки суду про відсутність підстав для застосування по відношенню до ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 МК України, законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. При цьому, відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу до власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів. З аналізу застосування зазначеної норми випливає, що положення даної статті містять три окремі правила. Перше правило має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном, друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, а третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, тлумачаться в контексті загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних (громадських) інтересах; права регулювати використання власності; права встановлювати систему оподаткування.

Згідно до практики ЄСПЛ, на підставі висновків у його рішеннях для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

Слід зауважити, що діючим законодавством України ввезення готівкової іноземної валюти в Україну, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (до 10 000 Євро), яка може бути ввезена без письмового декларування.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена статтею 471 Митного кодексу України.

Так, відповідно до положень статті 471 МК України порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через "зелений коридор", товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.

Таким чином, з огляду на вказані критерії правомірності позбавлення володіння згідно зі статтею 1 Протоколу до Конвенції, не викликають сумнівів щодо застосування адміністративного стягнення конфіскації товарів, та відповідає першим двом критеріям. Втручання є правомірним, адже конфіскація прямо встановлена і передбачена законом, а саме санкцією статті 471 Митного кодексу України. Конфіскація здійснюється для задоволення наявного суспільного інтересу, адже таким інтересом є додержання встановленого законами України порядку переміщення товарів через митний кордон нашої держави.

Разом з тим відповідність третьому критерію - справедливій рівновазі між суспільним та приватним інтересам є неочевидною. Він є оціночним і стосується кожної конкретної справи, а тому встановлюється окремо щодо кожного порушника митних правил на підставі безпосереднього з`ясування обставин і фактів.

ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний надмірний тягар" (рішення від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України», рішення від 9 жовтня 2018 року у справі «Гирлян проти Росії»).

При вирішенні питання про конфіскацію певного предмета правопорушення мають значення, зокрема: характеристика безпосереднього предмету правопорушення (чи загалом можливе його законне переміщення через митний кордон України, у тому числі чи підлягають сплаті митні платежі, інші податки, у зв`язку з переміщенням предмета правопорушення через митний кордон; джерело походження безпосереднього предмета правопорушення; причини, які призвели до порушення порядку проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контролю; мета переміщення порушником предмета через митний кордон України; наявність завданої державі шкоди; вартість безпосереднього предмета правопорушення; майновий стан порушника.

Так, у пункті 28 рішення «Гирлян проти Росії» від 9 жовтня 2018 року (скарга № 35943/15) ЄСПЛ повторює, що для того, щоб бути пропорційним, втручання повинно відповідати серйозності порушення і санкції з огляду на тяжкість злочину, за яке воно призначене для покарання - в даному випадку недотримання вимоги декларування, а не серйозність будь-якого передбачуваного порушення, яке насправді не було встановлено, наприклад, злочин відмивання грошей або ухилення від сплати податків.

Так, на противагу доводам апеляційної скарги представника Київської митниці, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що конфіскація грошових коштів у даному конкретному випадку є непропорційним стягненням, оскільки покладає на ОСОБА_1 «індивідуальний надмірний тягар» внаслідок порушення його права на повагу власності, гарантованого ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Садоча проти України» від 11 липня 2019 року, в якому Суд встановив порушення Україною вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки конфіскація всієї незадекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення.

Апеляційний суд враховує рішення Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2019 року у справі «Садоча проти України», в якому зауважується, що держави дійсно мають законний інтерес, а також обов`язок вживати заходів для виявлення та контролю за переміщенням готівки через кордони, оскільки великі суми можуть використовуватися для відмивання грошей, незаконного обігу наркотиків, фінансування тероризму або організованої злочинності, ухилення від сплати податків або здійснення інших серйозних фінансових правопорушень.

Загальна вимога щодо декларування, яка застосовується до будь-якої фізичної особи, що перетинає державний кордон, перешкоджає неконтрольованому ввезенню готівкових коштів до країни чи їх вивезенню з країни, а заходи з конфіскації, що є наслідком недекларування готівки митному органу, є частиною загальної схеми регулювання, призначеної для боротьби з цими правопорушеннями. Тому ЄСПЛ постановив, що захід з конфіскації відповідав загальним інтересам суспільства.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 від додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення (валюти в розмірі 22 330 доларів США), суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення, зокрема те, що грошові кошти, які ОСОБА_1 переміщував через митний кордон України мають законне походження, отримані останнім в якості заробітної плати за роботу на риболовному судні, де останній працював кваліфікованим матросом, що підтверджується матеріалами справи (а.с.37б-76). Таким чином, застосування конфіскації вилученої валюти, щодо якої в матеріалах справи відсутні дані щодо її незаконного походження та що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша будь яка незаконна діяльність, в даному випадку, є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою, що істотно вплине на його майновий стан.

Вказаний висновок суду першої інстанції достатньо вмотивований у судовому рішенні у взаємозв`язку між встановленими судом фактичними обставинами цього провадження та положеннями законодавства України з питань державної митної справи і практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що за своїм видом та розміром накладене суддею місцевого суду на ОСОБА_1 за ст.471 МК України стягнення сприяє досягненню визначеній ст.23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст.1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, вимоги апеляційної скарги представника Київської митниці Держмитслужби слід визнати необґрунтованими, оскільки правові підстави для зміни постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року в частині повернення ОСОБА_1 готівки у розмірі 22 330 доларів США і прийняття рішення про її конфіскацію, як про це просить у апеляційній скарзі представник Київської митниці Держмитслужби, під час апеляційного розгляду не встановлені, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись положеннями статті 293, 294 КУпАП, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду М.А.Яворський