Справа № 305/1962/21
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
23.05.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подала ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2021 року,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканку АДРЕСА_1 , громадянку України, непрацюючу,
визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч гривень)
Стягнуто з ОСОБА_1 користь держави судовий збір у розмірі 454 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні).
Згідно з постановою, 25.10.2021, о 16 год 10 хв, у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 порушила правила щодо карантину людей, залишивши місце самоізоляції, чим порушила приписи пп.3 п.2-2 Постанови КМУ за №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусном SARS-CoV-2», за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.
В апеляційній скарзі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки такий був пропущений через поважні причини. Так, апелянтка зазначає, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без її участі, про судове засіданні її належним чином повідомлено не було, копію оскаржуваної постанови вона отримала 13 грудня 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка у матеріалах справи. При цьому вважає судове рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що місцевий суд, розглянувши справу без участі апелянтки, позбавив її права на захист. Окрім цього, на думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував те, що апелянтка своєї вини не визнає, та залишив поза увагою її пояснення з приводу того, що ОСОБА_1 не перебувала на самоізоляції, а була на лікарняному у зв`язку з тим, що захворіла на коронавірусну інфекцію. Стверджує, що оформлення протоколу про адміністративне правопорушення відбулося у дворі свекрухи ОСОБА_1 , а не в громадському місці чи в іншому приміщенні. Звертає увагу на те, що на її утриманні двоє неповнолітніх дітей, заробітна плата складає 5000 щомісяця, апелянта доглядає за батьком, який є інвалідом другої групи, допомагає йому у придбанні ліків, тому призначене судом адміністративне стягнення вважає занадто суворим, оскільки розмір штрафу є непомірним для неї. Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення щодо неї складено 25 жовтня 2021 року, тобто у день, коли вона не була хворою на коронавірусну інфекцію. Занедужала на вказану хворобу 26.10.2021, про що свідчить довідка щодо наявності протипоказань до вакцинації гострої респіраторної хвороби, спричиненої корона вірусом, яку видала Ясінянська міська лікарня Рахівського району. Враховуючи вищевикладене, просить постанову суду скасувати як таку, що не відповідає фактичним обставинам справи та винесену з грубим порушенням норм КУпАП.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження судового рішення слід поновити, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, у матеріалах справи не містяться відомості, про те, що ОСОБА_1 брала участі у розгляді справи у місцевому суд, хоча її належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується довідкою про доставку SMS повідомлення від 18.11.2021; копія оскаржуваної постанови від 29 листопада 2021 року їй направлено того ж дня, однак, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується, що копію судового рішення апелянтка отримала лише 13.12.2021. У зв`язку з цим, доводи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови заслуговують на увагу.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності ОСОБА_1 неявка якої, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. При цьому, береться до уваги те, що апелянтка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи й від неї не надходило жодних клопотань про відкладення судового засідання на інший день чи заяв про розгляд справи без її участі.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду таке.
Апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові.
Апеляційний суд, враховуючи положення ст. 294 КУпАП, переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, згідно з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідальність за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП (у редакції Закону № 530- 1Х від 17.03.2020 ) передбачена за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими законодавчими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, за порушення правил карантину, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченим ст. 283 КУпАП, оскільки у ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.
Так, протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ №777227 підтверджується, що 25.10.2021, о 16 год 10 хв, по вул. Незалежності, 39, у смт Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області, ОСОБА_1 порушила правила щодо карантину людей, залишивши місце самоізоляції, чим порушила вимоги п п.3 п. 2-2 Постанови КМУ за №1236, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП. З протоколу також убачається, що такий складений за участі двох свідків, громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які своїми підписами підтвердили факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.
Викладені у протоколі обставини підтверджуються поясненнями свідків громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до яких останні засвідчили, що під час перевірки місця перебування громадянки ОСОБА_1 , яка повинна була знаходитись на самоізоляції вдома за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з позитивним тестом на коронавірусну хворобу «COVID-19», ОСОБА_1 була відсутня за місцем свого проживання та знаходилася за іншою адресою. Також з пояснень свідків убачається, що ОСОБА_1 відмовилась від надання будь-яких пояснень (а. с. 2, 3).
Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини, підтверджуються відеозаписом, що міститься на DVD - диску, на якому зафіксовано, що ОСОБА_1 свідомо ігноруючи карантинні вимоги, без поважних причин, маючи об`єктивну можливість перебувати вдома, залишила місце самоізоляції, відтак своєю поведінкою продемонструвала байдуже ставлення до встановлених правил карантину (а. с. 4).
Вищенаведені докази, які є належними і допустимими, і зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП адміністративного правопорушення - порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що поліцейська Штефанюк Б. І. була упереджена при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП; що у неї були підстави для обмови ОСОБА_1 та фальсифікації вищевказаного документу, і що вона зацікавлена у результатах розгляду справи - у підтвердження таких даних у матеріалах справи відсутні які-небудь докази, і таких до апеляційної скарги не додано.
Окрім цього, апеляційний суд вважає, що письмові пояснення свідків - громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , слід визнати належними доказами у справі, адже підстави не довіряти або мати сумніви щодо правдивості та об`єктивності їх показів відсутні. Вказані свідки були ознайомлені зі своїми обов`язками та правами, визначеними ст. 63 Конституції України, їх покази є послідовними та логічними і не спростовуються іншими доказами у справі.
Стаття 44-3 КУпАП не визначає конкретних правил карантину, за порушення яких настає відповідальність, проте такі правила встановлюються відповідними актами законодавства. Санкція цієї статті передбачає накладення штрафу як на посадових осіб так і на громадян.
Ця норма є бланкетною, тобто відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють правила карантину людей, санітарно-гігієнічні, санітарно-протиепідемічні правила і норми та є обов`язковими для виконання.
Так, загальнодержавним нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів покладається, в тому числі, й на громадян.
Відповідно до Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, серед яких забороняється залишати місця самоізоляції, обсервації.
Апеляційний суд не вважає слушними доводи апелянтки про те, що нею не порушені протиепідемічні заходи, позаяк вона на самоізоляції не перебувала, а була на лікарняному, тому поліцейськими безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення. Доводи у цій частині апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.
Так, з протоколу убачається, що ОСОБА_1 порушила вимоги п. п. 3 п. 2 вказаної постанови, відповідно до якої на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, у тому числі забороняється самовільно залишати місця самоізоляції, обсервації.
З матеріалів справи убачається, що будинок за адресою АДРЕСА_1 визначений для ОСОБА_1 місцем самоізоляції.
З відеозапису убачається, що на момент перевірки поліцейськими дотримання ОСОБА_1 правил карантину, остання була відсутня за місцем самоізоляції та знаходилась за іншою адресою: АДРЕСА_2 , де, за словами апелянтки, проживає її свекруха. Відеозаписом підтверджується, що під час спілкування з поліцейськими, ОСОБА_1 не заперечувала той факт, що залишила місце самоізоляції, своєю поведінкою продемонструвала, що дотримуватись правил карантину наміру не має.
З огляду на вищезазначене, апеляційний суд визнає доводи апелянтки про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення недоцільними, адже вони свого підтвердження не знайшли.
Твердження ОСОБА_1 про те, що вона не перебувала на самоізоляції, а була на лікарняному у зв`язку з тим, що занедужала на коронавірусну інфекцію на наступний, після складання протоколу день, що підтверджується медичною довідкою від 26.10.2021, є такими, що жодним чином не впливають на обґрунтованість та правильність висновків місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.
Відповідно до пунктів 5-7 постанови КМУ № 1236, самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню на території України COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.
Так, у п. 7 постанови зазначено, що самоізоляції підлягають особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом захворювання на COVID-19 в легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації.
Висновком лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19 підтверджується, що ОСОБА_1 перехворіла на коронавірусну хворобу з 26.10.2021 по 19.11.2021 у легкій формі (а. с. 26).
Відповідно до роз`яснень Центру громадського здоров`я МОЗ України, самоізоляція потрібна для тих, хто: очікує результати тесту на новий коронавірус; близько контактував з особами, що захворіли на COVID-19; нещодавно повернувся із країн, де зафіксовано новий коронавірус (навіть якщо відсутні симптоми). Апеляційний суд звертає увагу на те, що особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.
Отже, дослідивши наявні у справі докази, у тому числі долучений апелянткою вищевказаний висновок лікаря, апеляційний суд вважає, що для ОСОБА_1 самоізоляція була обов`язковою, однак, вона знехтувала встановленими правилами карантину, які запроваджені з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Апеляційний суд констатує, що не виконавши встановленні Кабінетом Міністрів України правила карантину, ОСОБА_1 свідомо поставила під загрозу життя та здоров`я оточуючих. Тому, на переконання апеляційного суду, висновки, викладені в оскаржуваній постанові про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, - є обґрунтованими та правильними.
Апеляційним судом не встановлено жодних порушень при складання протоколу про адміністративне правопорушення, адже його зміст відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, при цьому, твердження ОСОБА_1 про те, що процесуальний документ оформлений на території дворогосподарства, а не у громадському місці, що суперечить вимогам закону, - апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими. У контексті цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 256 КУпАП зазначено: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу правопорушниці; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, дані про свідків та інші відомості, необхідні для вирішення справи. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що нормами КУпАП не передбачено жодних вимог щодо складання протоколу у конкретному місці.
При оцінці доводів ОСОБА_1 щодо того, що місцевий суд порушив її право на захист, розглянувши справу без участі апелянтки, - апеляційний суд вказані твердження вважає такими, що жодним чином не впливають на висновки місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП. Так, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваної постанови, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що місцевим судом була надана можливість ОСОБА_1 у повному обсязі реалізувати своє право на захист та взяти участь у розгляді справи. На підставі наявних у матеріалах справи відомостей суд вважає, що своїми правами апелянтка скористалась на власний розсуд. Факт розгляду справи судом першої інстанції без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційним судом враховано як підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження. При цьому, вказана обставина не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, яка вважається обґрунтованою та законною.
Разом з тим, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що призначене судом адміністративне стягнення є занадто суворим та непосильним для неї, оскільки поставить апелянтку у складне матеріальне становище. При визначенні виду та розміру адміністративного стягнення, судом першої інстанції були дотримані вимоги ст. 33 КУпАП та накладено стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.
На підставі вищенаведеного, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 у цій частині, адже поведінка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення та позиція апелянтки, яку вона висловила в апеляційній скарзі, зокрема те, що свою вину у вчиненому ОСОБА_1 не визнає, щиро не розкаюється, до суду для надання пояснень не з`явилася, розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту з метою ухилення від відповідальності за вчинене нею правопорушення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вважає, що наявними у справі доказами підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому висновок місцевого суду про визнання її винуватою у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП є законним та обґрунтованим.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавила себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Апеляційну скаргу, яку подала ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Іван СТАН