БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/222/22
Провадження № 3-в/497/2/22
УХВАЛА

про розгляд клопотання щодо заміни адміністративного стягнення

06.06.2022 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Кравцової А.В., секретар судового засідання Бекметова Х.В., розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні суду в місті Болград клопотання Болградського РВ ГУНП в Одеській області про заміну адміністративного стягнення стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Жовтневе Болградського району Одеської області, зі слів з середньою освітою, тимчасово непрацевлаштований, не одружений, дітей не має, проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , особу якого встановлено за паспортом НОМЕР_1 , що виданий 28.05.2001р. Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_2 ,

щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ст.ст.173,173-2ч.2 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 30.06.2021р. ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді 170грн.штрафу за скоєння правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, постанова суду не була оскаржена та є такою, що має законну силу, відомості про її виконання відсутні.

Крім того, Постановою Болградського районного суду Одеської області від 07.02.2022р. ОСОБА_1 знову був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на 15 (п`ятнадцять) діб за скоєння двох епізодів адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст.173-2 КУпАП та одного епізоду адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, з застосуванням вимог ч.2ст.36 КУпАП, постанова суду не була оскаржена та є такою, що набрала законної сили 17.02.2022р.

02.05.2022р. до суду надійшло клопотання Болградського РВ ГУНП в Одеській області про заміну ОСОБА_1 призначеного вищевказаною Постановою суду стягнення з адміністративного арешту на штраф у зв`язку з неможливістю його виконання.

Як вбачається з рапортів дільничного офіцера поліції Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, ОСОБА_1 відсутній на території України, оскільки тривалий час перебуває у Польщі, що унеможливлює виконати постанову стосовно нього.

Вивчивши доводи клопотання, розглянувши надані матеріали та дослідивши надані докази, суд з`ясував, що чинним Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачена заміна адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на штраф.

Так, згідно ч.1ст.300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України, ч.2 цієї ж ст.300 КУпАП регламентовано, що виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України, забезпечує орган Національної поліції.

Відповідно до ст.304 КУпАП питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який постанову ухвалив.

Незважаючи на власну назву ст.303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення, яка вже ухвалена відповідним органом до виконання.

Так, зазначена стаття 303 КУпАП регламентує, що "Не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо вона не була звернута до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки. Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень".

Тобто, у зв`язку з тим, що дана постанова була звернута судом до виконання, вона підлягає виконанню.

У свою чергу, як зазначено вище, оскільки чинним законодавством України не передбачена давність виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення, це надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності, а визнання постанови такою, що не підлягає виконанню з підстави неможливості її виконання через відсутність особи - взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства що закріплено у ст.ст.1,7,39,245,246,268,298,300,303,305 і 326 КУпАП, розділі I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», та ст.ст.3,24,55,124,129,129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки, чим створив підґрунтя для можливих зловживань з боку виконавців.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації №R(91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п.5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження у справі), а, ст.247 цього Кодексу регламентовано, що за наявності цих обставин орган (посадова особа), який ухвалив постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст.302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується з загальними строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, що мають бути законодавчо визначеними, а тому у даному конкретному випадку застосуванню не підлягає.

На національному рівні в Україні аналогічне питання розв`язувалося КСУ у рішенні від 29.06.2010р. (справа №17-рп/2010) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини, яким суд зазначив, що «одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1,п.3), а рішенням у справі №5-рп/2005 від 22.09.2005р. той же Суд зазначив, що «з конституційних принципів рівності і справедливості вбачається вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до свавілля» (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що в разі, якщо йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000р. у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v.Poland), заява №28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996р. у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v.Italy), п.33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v.Ukraine), заява №2440/07), зазначив: «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п.1ст.5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, якщо національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п.111, рішення від 23.10.2008р.).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v.the United Kingdom), рішення від 23.09.1998р. (п.54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба у належній пораді, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема, у п.53 рішення від 06.11.2008р. у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v.Ukraine), заява №17283/02); у п.19 рішення від 18.12.2008р. у справі «Новік проти України» (Novik v.Ukraine), заява №48068/06).

Крім того, КСУ у п.3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011р. (справа №10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015р. у справі «Швидка проти України» (Shvydka v.Ukraine), заява №17888/12; рішення від 09.06.2011р. у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v.Ukraine), заява №16347/02); рішення від 15.05.2008р. у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v.Ukraine), заява №7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Основного Закону), та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей ст.6 Конвенції, належить до справ з обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення.

А відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді клопотання щодо визнання такою, що не підлягає виконанню постанова суду про накладення адміністративного стягнення, тобто, - застосувати суду у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, в тому числі і щодо можливості перегляду судового рішення, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції) та важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у КК є ст.80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки в разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки в разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У такому разі строки давності, передбачені п.1-3 ч.1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч.1 та ч.3 цієї статті засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч.3 і 4 ст.80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.ст.1,3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на підставі Конституції України та мають відповідати її нормам, які є нормами прямої дії (ст.8 Основного Закону).

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004р. за №15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права у суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи рівності, тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, тощо, - які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення у Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення з законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин - одним з загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, в рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз.2,3,4 п.п.4.1 п.4 мотивувальної частини).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, в якому особа звільняється від відбування покарання в разі, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки в разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п.п.8 і 9 ст.51,ст.60 КК України та п.7ч.1ст.24,ст.32 КУпАП); 3 роки в разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту має розпочинатися з дня набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, тобто, через 10 днів з дня її ухвалення з 17.02.2022р., і, в усякому разі, - не перевищувати 2-х років.

А тому за умови, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-якої інформації про ухилення особи від виконання адміністративного стягнення, суд дійшов висновку, що звільненню від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою судді суду від 07.02.2022р., ОСОБА_1 підлягатиме лише після сплину двох років з дня набрання судовим рішенням стосовно нього законної сили після 17.02.2024р., а тому протягом цього строку відповідний державний орган має його виконати.

Тому, керуючись ст. 294 КУпАП України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити без задоволення клопотання Болградського РВ ГУНП України в Одеській області про розгляд питання щодо заміни адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту стосовно ОСОБА_1 .

Постанову Болградського районного суду Одеської області від 07.02.2022р. стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на 15 (п`ятнадцять) діб за скоєння двох епізодів адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст.173-2 КУпАП та одного епізоду адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, з застосуванням вимог ч.2ст.36 КУпАП, повернути заявнику до Болградського РВ ГУНП України в Одеській області - для продовження виконання.

Роз`яснити керівнику заявника Болградського РВ ГУНП України в Одеській області, що строк виконання даної Постанови Болградського районного суду від 07.02.2022р. стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 17.02.2024р., а тому протягом цього строку відповідний державний орган має його виконати, і лише після закінчення цього строку справа підлягає закриттю, але за умови, що особа, яка притягнута до відповідальності не ухиляється від відбування стягнення; в разі ж ухилення особи від відбування призначеного судом стягнення провадження у даній справі з виконання судового рішення підлягає зупиненню.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через суд, що її постановив, протягом семи днів з дня отримання її копії.

Суддя А.В. Кравцова