КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/35897/21

номер провадження: 33/824/1174/2022

Суддя Київського апеляційного суду Верланов С.М., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Шаповал Олени Володимирівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, із застосуванням до нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 07 лютого 2022 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку на адресу суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року. Також окремо до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучив письмове клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року (а.с.47-64).

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції ОСОБА_1 зазначає, що згідно з рішенням Кабінету Міністрів України від 23 березня 2020 року встановлено режим надзвичайної ситуації на території Донецької, Тернопільської та Черкаської областей з метою запобігання поширенню в цих регіонах гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідні рішення раніше були ухвалені регіональними комісіями з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291 продовжено дію карантину до 11 травня 2020 року, а в подальшому - до 31 жовтня 2020 року. Вказував, що згідно з пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і може бути поновлено за заявою учасників справи.

Зазначає, що вперше апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року він подав 26 листопада 2021 року після отримання копії цієї постанови, до вказаної апеляційної скарги його попередній захисник - адвокат Бойко С.С. додав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, однак цим адвокатом апеляційна скарга не подавалась. У зв`язку з цим постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу, яка була подана його захисником - адвокатом Бойком С.С., була повернута без розгляду. Зазначає, що вказана постанова Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року була прийнята під час розірвання ним із адвокатом Бойком С.С. договору про надання правничої допомоги послуг, однак копія цієї постанови на його адресу не надходила та він її не отримував. Вказує, що він є юридично не обізнаним та потребує правового захисту, а тому через відсутність тривалий час інформації про апеляційний розгляд справи він звернувся до іншого захисника - адвоката Шаповал О.В., з якою 31 січня 2022 року уклав договір про надання правової та правничої допомоги. Вказує, що лише 31 січня 2022 року з Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо про постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року, а тому після її отримання ним подано дану апеляційну скаргу із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року.

З наведених підстав ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року.

Заслухавши доповідь судді в частині вирішення клопотання, пояснення ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Шаповал О.В., які підтримали заявлене клопотання та просили апеляційний суд поновити строк на апеляційне оскарження, дослідивши матеріали справи в цих межах, апеляційний суд приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Процедура реалізації вказаної конституційної норми в даному випадку знаходить свій вираз у ч.2 ст. 294 КУпАП, відповідно до якої постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Тобто дана норма чітко пов`язує вирахування строку на апеляційне оскарження саме з дня винесення постанови, а не з дня отримання її копії.

Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови місцевого суду у справі про адміністративні правопорушення забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вирішення питання про поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається зазначати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

У рішенні ЄСПЛ від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

При вирішення питання поновлення строку оскарження суди мають забезпечувати дотримання балансу суспільного та приватного інтересів, оскільки держава в особі судових органів повинна забезпечити заінтересованим особам право на використання наявних засобів правового захисту, заінтересовані особи повинні розраховувати на те, що процесуальні норми судочинства будуть застосовані, а неналежне використання своїх прав однією із сторін у судовому процесі не стане перешкодою для іншої сторони в реалізації її права на виконання судового рішення.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

У рішенні в справі «Каракуця проти України» ЄСПЛ зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою ЄСПЛ, яка є преюдиційною, встановлено, що, якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Зі змісту постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 рокувбачається, що розгляд даної справи відбувся за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 та його захисника, що не заперечується ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи.

Тобто ОСОБА_1 було відомо про наявність постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, згідно з якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно з вимогами ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

Таким чином, з урахуванням положень ст.294 КУпАП останній строк подачі ОСОБА_1 апеляційної скарги було 21 листопада 2021 року (неділя - неробочий день), а відтак останнім днем подачі апеляційної скарги був наступний робочий день - 22 листопада 2021 року - понеділок.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вперше подав апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року через суд першої інстанції 26 листопада 2021 року (а.с.34), тобто з пропуском встановленого законом строку. До вказаної апеляційної скарги ОСОБА_1 було додане клопотання його захисника - адвоката Бойка С.С. про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, в якому ставилось питання про поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року (а.с.34-36).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року про визнання ОСОБА_1 винним за ч.1 ст.130 КУпАП повернуто особі, яка її подала, з тих підстав, що вказана апеляційна скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження і ОСОБА_1 не заявив клопотання про поновлення цього строк. При цьому апеляційний суд не прийняв до уваги наявне в матеріалах справи клопотання адвоката Бойка С.С. про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки останнім апеляційна скарга не подавалась, що позбавляє суд можливості розглянути його у відповідності до вимог КУпАП (а.с.39-40).

18 січня 2022 року ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами даної справи, подавши до суду першої інстанції заяву про ознайомлення із справою (а.с.43), що ним не заперечується.

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 вдруге через засоби поштового зв`язку направив на адресу суду першої інстанції апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, в якій заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року. Також окремо до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучив письмове клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року (а.с.47-64).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2017 року № 5-440кс(15)16, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. При цьому такі обставини належить підтвердити доказами. Поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Однак ОСОБА_1 у клопотанні таких обставин не наведено.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 зазначає, що вперше апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року він подав 26 листопада 2021 року після отримання копії цієї постанови, до якої його попередній захисник - адвокат Бойко С.С. додав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, однак цим адвокатом апеляційна скарга не подавалась. У зв`язку з цим постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу, яка була подана його захисником - адвокатом Бойком С.С., було повернуто без розгляду.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам ОСОБА_1 , апеляційний суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

ЄСПЛ наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Як зазначалося вище з 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 було відомо про наявність постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому він, будучи особою яка задіяна в ході судового розгляду, повинен був проявляти належну зацікавленість у розгляді його справи, у тому числі, шляхом звернення до суду з метою отримання копії оскаржуваної постанови судді для її оскарження в апеляційному порядку.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснив, що копію постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 рокувін отримав особисто у приміщенні суду першої інстанції 19 листопада 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що вперше апеляційну скаргу на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції 26 листопада 2021 року, тобто, з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

Матеріали справи не містять доказів того, що протягом строку на апеляційне оскарження постанови суді, а саме, у період з 11 листопада 2021 року по 22 листопада 2021 року у ОСОБА_1 виникли обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя шляхом забезпечення права на апеляційне оскарження не є порушеними, оскільки як зазначалося вище, практикою ЄСПЛ, яка є преюдиційною, встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя гарантованих п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є порушеними.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 409/75/12 (провадження № 61-606св20).

У відповідності до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

До того ж, апеляційний суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства в особи виникає право на апеляційне оскарження постанови місцевого суду з дня її винесення, а не з дня її отримання.

Та обставина, що у грудні 2021 року ОСОБА_1 розірвав укладений із адвокатом Бойком С.С. договір про надання правничої допомоги у даній справі, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки вказані обставини не підтвердженні будь-якими доказами. До того ж ці обставини не спростовують того факту, що протягом строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції, а саме, у період з 11 листопада 2021 року по 22 листопада 2021 року, ОСОБА_1 та його захисник недобросовісно користувалися належними їм процесуальними правами.

Також апеляційний суд враховує, що обставини належного чи не належного виконання адвокатом своїх зобов`язань за договором про надання правової допомоги не можуть бути поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції у розумінні положень ст.294 КУпАП.

Крім того, не є поважною обставиною пропуску строку на апеляційне оскарження твердження ОСОБА_1 про те, що він є юридично не обізнаним та не має юридичної освіти, з таких підстав.

Згідно зі ст.68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в ч.2 ст.68 Конституції України. Презумпція знання законодавства поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Згідно з ч.3 ст.57 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. І відповідно, не можуть застосовуватись. Тому основною умовою набрання нормативно-правовим актом законної сили, і, отже, обов`язку його знати є його офіційне оприлюднення, яке здійснюється шляхом опублікування у офіційних друкованих виданнях. Опублікування нормативно-правового акта є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть цієї презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.

Отже, у даному випадку лише власна недбалість скаржника та незнання закону призвели до наслідків, які згідно зі ст.68 Конституції України є виключно його особистою відповідальністю.

Посилання ОСОБА_1 у клопотанні на те, що через відсутність тривалий час інформації про апеляційний розгляд справи він звернувся до іншого захисника - адвоката Шаповал О.В., з якою 31 січня 2022 року уклав договір про надання правової та правничої допомоги, і того ж дня з Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо про постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки ці обставини не спростовують того факту, що протягом строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції, а саме, у період з 11 листопада 2021 року по 22 листопада 2021 року ОСОБА_1 та його захисник недобросовісно користувалися належними їм процесуальними правами.

При цьому, апеляційний суд в контексті твердження ОСОБА_1 про те, що про постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року йому стало відомо 31 січня 2022 року після перевірки Єдиного державного реєстру судових рішень, звертає увагу на таке.

Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З інформації на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року була зареєстрована в реєстрі 16 грудня 2021 року та оприлюднена - 17 грудня 2021 року.

Таким чином, з 16 грудня 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року вже була виготовлена судом, а тому ОСОБА_1 , будучи особою, яка задіяна в ході судового розгляду, повинен був проявляти належну зацікавленість у розгляді його справи, у тому числі, шляхом звернення до апеляційного суду з метою отримання інформації про стан розгляду його апеляційної скарги.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про ознайомлення зі справою лише 18 січня 2022 року.

Що стосується посилання ОСОБА_1 , як на підставу поновлення строку на апеляційне оскарження постанови місцевого суду, на встановлення на усій території України карантинних обмежень, то вони не заслуговують на увагу, оскільки наявність карантинних обмежень сама по собі не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження за відсутності належних доказів на підтвердження неможливості подачі ОСОБА_1 апеляційної скарги у встановленому законом порядку та у передбачені законом строки.

З огляду на викладене, наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження не можуть вважатися поважними, тобто такими, що об`єктивно перешкоджали йому вчасно звернутися з апеляційною скаргою. Тому, враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав 07 лютого 2022 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження і ним не підтверджено поважності причин пропуску такого строку, то така апеляційна скарга підлягає поверненню за правилами ч.2 ст.294 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 рокущодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП - відмовити, повернувши апеляційну скаргу особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду С.М.Верланов