Справа № 425/3035/21
Провадження № 33/810/252/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю захисника Дубінкіної В.А.,

розглянувши «28» січня 2022 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу захисника Дубінкіної Валентини Анатоліївни, поданої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який є фізичною особою-підприємцем, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2021 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.123 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2021 року визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. в дохід держави. Також з ОСОБА_1 стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 454 грн.

У постанові суду зазначено, що 22.09.2021 року об 11 год. 55 хв. в м. Рубіжне, вул. Набережна, 157, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом WOLKSWAGEN T5, д/н НОМЕР_1 виїхав на залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора, чим порушив вимоги п. 20.5 в ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.123 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування постанови суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, необґрунтованістю, порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що надані у судовому засіданні пояснення свідка - старшого інспектора ВБД РУПП в Луганській області ОСОБА_2 не підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення. Аргументує тим, що вказаний свідок пояснював, що не бачив номерний знак транспортного засобу «Фольксваген», на якому здійснено правопорушення. Після перетину залізничного переїзду білий автомобіль зникав з поля зору поліцейських, але вони зупинили його, оскільки вважали, що саме на ньому було здійснено правопорушення. При цьому захисник зауважує, що сам свідок не впевнений, що саме цей ТЗ, який вони зупинили, вони бачили у момент перетину залізничного переїзду. Проте пояснення свідка в цій частині не були взяті судом до уваги, хоча з них зрозуміло, що протокол було складено на припущеннях та здогадках. Таким чином, на переконання сторони захисту, пояснення свідка ОСОБА_2 , як доказ винуватості ОСОБА_1 , спростовуються наданими поясненнями в судовому засіданні та не можуть підтверджувати винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, а тому усі сумніви щодо його вини згідно ч.2 ст.62 Конституції України слід тлумачити на його користь.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №206052 від 22.09.2021 року, як на доказ винуватості ОСОБА_1 , є помилковим, оскільки сам по собі протокол без підтвердження іншими доказами не є доказом на доведення його провини та є лише формальною частиною, яка носить бланкетну форму заповнення.

Також апелянт вважає, що судом не надано всебічну, повну та об`єктивну оцінку відеозапису з мобільного телефону, як доказу, так як в порушення вимог ст.40 Закону України «Про національну поліцію» (далі - Закон) та Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозписів з них», затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 03.02.2016 року № 100, вказаний відеозапис був знятий працівниками патрульної поліції на мобільний пристрій, використання якого, як превентивного заходу, не передбачено законом. Крім того, свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснював, що мобільний телефон належав його напарнику, прізвище та ініціали якого він не зазначив. На запитання сторони захисту «навіщо вони вели відеозйомку на мобільний телефон, якщо в них була бодікамера з якої вівся відеозапис», свідок відповів, що вказаний мобільний телефон було увімкнено напарником, так як вони передбачали, що можливо така ситуація та водії транспортних засобів можуть поїхати на червоне світло, а тому відповідно до ст.40 Закону, вони як превентивний захід використали мобільний телефон.

Крім того, в апеляційній скарзі сторона захисту вказує на те, що під час судового розгляду просила суд визнати відео з мобільного телефону NOTE 9 недопустимим доказом, так як воно датоване 24.09.2021 року та було знято о 11-42 хв., що суперечить даті та часу складення протоколу про адміністративне правопорушення - 22.09.2021 року о 11-55 хв. До того ж, як зауважує захисник, невідомо, кому належить вказане джерело отримання інформації, хто проводив відеозйомку та неможливо ідентифікувати засіб, на який проводилася відеозйомка. Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що на самому відеозаписі з мобільного пристрою, починаючи з 00:17 сек. до 01:19 сек., транспортний засіб видно не було, що ставить під сумнів, який саме транспортний засіб, з якими номерними знаками та що за водій порушив вимог ч.2 ст.123 КУпАП, що підтвердив у своїх поясненнях і свідок ОСОБА_2 , вказавши, що він не бачив номерний знак автомобілю «Фольксваген», на якому здійснили правопорушення, а також, що білий транспортний засіб зникав з їх поля зору після перетину залізничного переїзду і лише через деякий час вони наздогнали автомобіль, який начебто, як їм здалося, перетнув залізничний переїзд.

Разом з тим, на переконання сторони захисту, відео з бодікамери ОСОБА_2 «DSJX30063_ВВ0063» також не може бути доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, так як на відео не зафіксовано сам момент вчинення правопорушення, тобто не видно транспортний засіб, на якому здійснено правопорушення (марка, модель, номерний знак) та самого правопорушника. Крім того, на відео відсутнє підтвердження, що ОСОБА_1 не визнав вказане правопорушення чи підтвердив той факт, що він перетинав залізничний переїзд на увімкнений сигнал світлофора.

Також в апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ст.34 Конституції України розцінив невизнання ОСОБА_1 своєї вини та доводи, наведені ним та захисником на підтримання своєї позиції, як спосіб захисту, з метою уникнути відповідальність.

Таким чином апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, захисник просить апеляційний суд скасувати постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 22.11.2021 року та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В судове засідання апеляційного суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , який був повідомлений про дату та час судового розгляду, не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, але захисник вважав за можливе розглянути справу без участі свого підзахисного, що відповідно до приписів ч.6 ст.294 КУпАП, не перешкоджає апеляційному розгляду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник Дубінкіна В.А. підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги, наполягала на її задоволенні у повному обсязі, просила апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу і події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.

Вислухавши пояснення захисника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Між тим, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано виходячи з наступного.

Частина 2 ст. 123 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за в`їзд на залізничний переїзд у випадках, коли рух через переїзд заборонений.

Згідно п.20.5в Правил дорожнього руху, рух через переїзд забороняється, якщо увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума.

Мотивуючи своє рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.123 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення, місцевий суд у своїй постанові послався на сукупність доказів, які свідчать про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним вказаного правопорушення, а саме: на протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №206052 від 22.09.2021 року, пояснення допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_2 та відеозаписи, які містяться на компакт-диску.

Однак, перевіряючи вказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов до переконання, що вони не вказують прямо або опосередковано на винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП, з огляду на таке.

За матеріалами справи ОСОБА_1 заперечував свою вину, як під час складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.123 КУпАП, так і у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 22.09.2021 року серії ОБ № 206052, складеного щодо ОСОБА_1 (а.с.1) вбачається, що 22.09.2021 року об 11 год. 55 хв. в м. Рубіжне, вул. Набережна, 157, водій, керуючи ТЗ, виїхав на залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора, чим порушив вимоги п. 20.5 (в) Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.2 ст.123 КУпАП.

Між тим, з даного протоколу не зрозуміло, який саме водій та яким транспортним засобом керував, коли виїхав на залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора, а також не зазначено марку і модель транспортного засобу та його номерного знаку.

Крім того, судом апеляційної інстанції був відтворений відеозапис із мобільного телефону Redmi Note 9 та відеозаписи з нагрудних камер спостереження працівників патрульної поліції, які містяться у 4 файлах на одному компакт-диску, долученому до матеріалів справи.

Так на відеозаписі із мобільного телефону Redmi Note 9 із назвою « video_2021-09-24-11-42-37 » тривалістю 01:58 сек. зафіксовано, що біля залізничного переїзду стоїть автомобіль білого кольору, при цьому взагалі не видно номерного знаку автомобілю та хто саме був за кермом. Позаду вказаного автомобілю стоять ще 5 транспортних засобів, із врахуванням машини патрульних поліцейських. Після підйому шлагбауму, не дочекавшись відключення червоного сигналу світлофора, автомобіль білого кольору почав рух через переїзд. Надалі зафіксовано, що починаючи із 00:17 сек. до 01:19 сек., автомобіль білого кольору зник з поля зору патрульних поліцейських, і лише о 01:43 сек. поліцейськими на їх транспортному засобі було увімкнено проблискові маячки та зупинено автомобіль білого кольору марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 .

Суд апеляційної інстанції не приймає, як належний і допустимий доказ, відеозапис з мобільного телефону Redmi Note 9, оскільки відеозапис було зроблено всупереч вимогам ст.40 Закону України «Про національну поліцію» та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018 року, за допомогою мобільного телефону, який не є «бодікамерою» поліцейського, і не відноситься до пристроїв відеофіксації, які можуть використовуватися працівниками поліції для фіксації правопорушень, на що слушно посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.

Крім того, як правильно звертає увагу апелянт, даний відеозапис містить розбіжності в часі та даті складення протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки його було знято о 11-42 хв. 24.09.2021 року, тоді як в протоколі зафіксовані події - 22.09.2021 року о 11-55 хв., що також свідчить про недопустимість відеозапису, як доказу у розумінні ст.251 КУпАП, факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.

У свою чергу зміст відеофайлу з нагрудних камер спостереження працівників патрульної поліції DSJХ300111_ВВ0111 від 22.09.2021 року з часом запису 11:53:04-12:16:56 підтверджує лише те, що працівниками патрульної поліції було зупинено автомобіль білого кольору марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , який їхав по дорозі, за порушення правил дорожнього руху. Надалі в ході розмови патрульні показали ОСОБА_1 відеозапис з телефону, який начебто підтверджував, що він проїхав через залізничний переїзд на заборонний сигнал світлофора та попрохали надати реєстраційний документ на машину, на що він погодився. Надалі патрульний поліцейський повідомив ОСОБА_1 , що відносно нього буде складено адміністративний протокол за ч.2 ст.123 КУпАП, було вилучено посвідчення водія та надано тимчасовий дозвіл на керування. Після чого поліцейський роз`яснив водію його права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, від отримання правової допомоги ОСОБА_1 відмовився. Потім патрульний пішов до службового автомобілю для складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Подальша відеозйомка на інших відеофайлах зафіксувала лише факт складення змісту протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та ознайомлення його зі змістом протоколу.

Тобто, наведеними відеофайлами не зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом білого кольору та здійснення руху через залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора, тобто вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.

Крім того, на думку апеляційного суду, не є належним та допустимим доказом у даному випадку пояснення допитаного судом першої інстанції у якості свідка поліцейського ОСОБА_2 (а.с.33), на які посилався місцевий суд у своєму рішенні, оскільки патрульний поліцейський, як свідок, є зацікавленою особою у цій справі та його пояснення не мають об`єктивного підтвердження.

Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріпленні положення, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У той же час, у справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v.theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту".

Таким чином слід дійти висновків про те, що судом першої інстанції, у порушення вимог ст.280 КУпАП, не було з`ясовано усіх обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та суд дійшов до помилкового висновку про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП, оскільки вищенаведене у своїй сукупності свідчить про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні даного адміністративного правопорушення не доведена беззаперечними доказами, а сумніви, які виникли у ході розгляду цієї справи апеляційним судом, мають бути витлумачені на користь останнього.

Апеляційний суд констатує, що у даній справі судом першої інстанції не доведено «поза будь-яким розумним сумнівом», що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом здійснив рух через залізничний переїзд на увімкнений заборонний сигнал світлофора. Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право, зокрема, скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника Дубінкіної В.А. є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2021 року- скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123КУпАП.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Дубінкіної Валентини Анатоліїни -задовольнити.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 листопада 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.123 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО