Справа №461/1419/22
Провадження №3/461/1237/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю захисника Кульматицької Г.Я., особи відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , представника митного органу Лубоцького Б.І., розглянувши матеріали, які надійшли від Львівської митниці Державної митної служби про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працює, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 13.10.2020 р. органом № 2601, запис № 555,

за ст.472 Митного кодексу України,

встановив:

згідно протоколу про порушення митних правил 21.12.2021 року близько 18 години 00 хвилин в зону митного контролю на в`їзд в Україну по смузі руху «червоний коридор» пункту пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці заїхав транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 315», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в якому громадянин ОСОБА_1 слідував як водій.

Для здійснення митного оформлення громадянин ОСОБА_1 , подав митну декларацію, в якій заявив про наявність у нього особистих речей у кількості 8 коробок.

Під час проведення візуального огляду даного транспортного засобу виникла підозра щодо наявності в ньому товарів та предметів які є обов`язкові для письмового декларування або товарів та предметів заборонених чи обмежених до переміщення через митний кордон України. Після завірення декларацій штампом «Під митним контролем № 089», під час проведення митного огляду транспортного засобу, в багажному відділені транспортного засобу (без ознак приховування) було виявлено незадекларований за встановленою формою товар, без ознак використання, а саме: взуття жіноче в асортименті, загальною кількістю 11 пар, та сир «Моцарелла» в упакуванні виробника вага брутто 78 кг, нетто 72 кг. Даний товар громадянин ОСОБА_1 визнав своєю власністю.

У відповідності до ст. 257 МКУ, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Про наявність зазначеного товару громадянин ОСОБА_1 у процесі декларування не заявив та у митній декларації не вказав, тобто порушив ст. 257 Митного кодексу України.

Таким чином, громадянин ОСОБА_1 переміщував через митний кордон України вищевказаний товар шляхом недекларування, тобто, не заявивши за встановленою формою точні відомості про нього, а саме про його наявність та кількість.

Даний товар, у встановленому порядку не був задекларований і був виявлений під час проведення митного контролю транспортного засобу.

ОСОБА_1 та його захисник в судовому засіданні заперечили факт вчинення інкримінованого правопорушення. Обґрунтовуючи свої доводи, захисник зазначила, що у діях ОСОБА_1 немає складу адміністративного правопорушення (порушення митних правил) за ст. 472 Митного кодексу України, у зв`язку з відсутністю в останнього умислу на переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, оскільки останній здійснював перевезення товару сумарна вартість якого становить 358 євро та вагою орієнтовно 20 кг, що не перевищує законодавчо встановлений еквівалент вартості переміщуваних товарів у сумі 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, а тому в останнього не виникало обов`язку декларування переміщуваних товарів, при цьому жодних дій, спрямованих па приховування товару від митного контролю вчинено не було, оскільки перевозився у відкритому доступі у восьми коробках.

Представник Львівської митниці Державної митної служби протокол підтримав.

Заслухавши доводи представника митниці, пояснення ОСОБА_1 та його захисника, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ч.1 ст.486 МК України).

У відповідності до вимог ст. 495 МК України, доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків, поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта, іншими документами.

Відповідно до ст. 472 Митного кодексу України, недекларування товарів. транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, тобто незаявлення за встановленою формою точних та достовірних відомостей (наявність, найменування або назва, кількість тощо) про товари, транспортні засоби комерційного призначення, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 100 відсотків вартості цих товарів, транспортних засобів з конфіскацією зазначених товарів,транспортних засобів.

Основним безпосереднім об`єктом правопорушення за даною нормою закону є встановлений порядок переміщення товарів та ТЗ через митний кордон України, а об`єктивною стороною є дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України, тобто, активна поведінка (вчинок) особи.

Суб`єктивна сторона передбачає наявність умислу чи необережності, тобто винний у скоєнні правопорушення чітко розуміє та усвідомлює, чи може та повинен передбачати обставини і характер незаконного недекларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, тобто незаявлення за встановленою формою точних та достовірних відомостей (наявність,найменування або назва, кількість тощо) про товари, транспортні засоби комерційного призначення, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України.

Підставою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення - сукупностіюридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене протиправне діяння як конкретне адміністративне правопорушення.

Правила декларування визначені ст.ст. 257-269 Митного кодексу України.

Статтею 257 МК України, визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою точних відомостей про товари, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 266 Митного кодексу України, у разі вчинення порушення митних правил під час здійснення декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, передбачену Митним кодексом України адміністративну відповідальність в повній мірі несе декларант.

Згідно ч. 1 статті 374 МК України, товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами.

Частина 2 ст. 459 Митного кодексу України встановлює, що суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни. які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств. Посадові особи підприємств - керівники та інші працівники підприємств (резиденти та нерезиденти). які в силу постійно або тимчасово виконуваних ними трудових (службових) обов`язків відповідають за додержання вимог, встановлених цим Кодексом, законами та іншими норматнвно-правовими актами України, а також міжнародними договорами України. укладеними у встановленому законом порядку (п. 43 ст. 4 Митного кодексу України).

Відповідно до досліджених судом матеріалів адміністративної справи, за твердженням уповноважених осіб митного органу, дії ОСОБА_1 , як водія автомобіля, полягали в порушенні процедури декларування, тобто недекларування за встановленою формою, передбаченою ст. 257 МК України, точних відомостей про найменування та кількість товару, що підлягає обов`язковому декларуванню.

Фактично підставою для складення протоколу про порушення митних правил стала митна декларація подана ОСОБА_1 від 21.12.2021 року та виявлений у транспортному засобі останнього не задекларований товар - взуття жіноче в асортименті, загальною кількістю 11 пар, та сир «Моцарелла» в упакуванні виробника вага брутто 78 кг, нетто 72 кг.

Вартість виявленого та вилученого товару, відповідно до Висновку СЛЕД ДМСУ № -0073 від 31.01.2022 року, складає 131105 гривень 24 копійки.

Таким чином, з врахуванням факту переміщення автомобіля по «червоному коридору», уповноважені представники митного органу вказують на те, що виявлений товар підлягав обов`язковому декларуванню.

Однак, при складанні протоколу про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 митним органом не було враховано ту обставину, що останній, як водій, здійснював перетин митного кордону України разом із чотирма пасажирами, з якими у восьми коробках без приховування переміщували спільний товар, який не належав виключно водію, а належав також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомив, що під час митного оформлення та митного декларування повідомляв працівнику митниці, що перевозив товар у коробках разом із пасажирами, зокрема з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Також, працівнику митного органу надавалися документи про вартість вилученого товару, однак останній такі категорично відмовився приймати до уваги, оскільки цими документами підтверджується та обставина, що вилучені товари мають вартість менше 500 євро, а 72 кг сиру не належать лише одній особі.

Крім того, ОСОБА_1 в судовому засіданні вказав, що під час оформлення протоколу та надання ним пояснень, він був розгублений, адже йому не роз`яснили належним чином його права, не вказали причини ігнорування його доводів щодо вартості товару та належності його іншим особам. При цьому, у своїх письмових поясненнях він визнав товар своєю власністю лише той, який належав йому, тобто взуття та 12 кг сиру, що не перевищує встановлені обмеження.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії рахунків-фактур стосовно переміщуваного 21.12.2021 року товару, вартість взуття в кількості 11 пар становить 340 євро, а вартість сиру «Моцарелла» в кількості 12 кг - 18 євро, тобто сумарна вартість товарів, що перевозилася ОСОБА_1 становить 358 євро, а загальна вага не перебільшує 20 кг.

Судом також встановлено, що решта товару, а саме 60 кг сиру «Моцарелла» ОСОБА_1 не належала та не належить. Зокрема, наведений факт встановлений з наданих суду рахунків, у яких наведено дані про придбання даного сиру іншими особами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що зазначені обставини митним інспектором встановлювалися та перевірялися належним чином, зокрема в інших осіб - пасажирів транспортного засобу пояснення не відбиралися, жодні документи не витребовувалися.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що наявний в матеріалах справи висновок товарознавчої експертизи №-0073 від 31.01.2022 року є неналежним доказом, оскільки у висновку не враховано країну походження товару, а саме Республіка Італія, при визначенні вартості товару взято до уваги ціни на території України на подібні товари та не зазначено які саме. Сам висновок експертів в своїй сукупності побудований на припущеннях, а ціна на товари становить 131105,24 грн. за умови, що будуть мати місце обставини зазначені у п.п. 3 п. 6 Висновку. Отже, фактично даний висновок містить припущення та дозволяє його тлумачити по різному, тобто визначена вартість може вважатися належною лише за певних умов, яких митний орган в ході судового розгляду не довів.

Таким чином, даний висновок суд не бере до уваги, як належний та допустимий доказ.

В свою чергу, надані стороною захисту рахунки-фактури безпосередньо стосуються виявленого товару, засвідчують його найменування, кількість, вартість та дані про особу покупця, тобто є належними доказами.

Отже, переконливі докази того, що у ОСОБА_1 був умисел на переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України шляхом недекларування, тобто незаявлення за встановленою формою точних відомостей про товар, матеріали справи не містять. Так, судом встановлено, що 21.12.2022 року ОСОБА_1 здійснював перевезення товару сумарна вартість якого становить 358 євро та вагою близько 20 кг, що не перевищує законодавчо встановлений еквівалент вартості переміщуваних товарів у сумі 500 євро та ваги 50 кг. З огляду, на наведене ОСОБА_1 цілком підставно вважав, що не має обов`язку декларування переміщуваних товарів. Натомість, в ході розгляду справи митним органом не спростовано твердження ОСОБА_1 про те, що він повідомляв відповідним уповноваженим представникам митниці під час перетину кордону точні та достовірні відомості про товар. При цьому жодних умисних дій, спрямованих па приховування товару від митного контролю, ОСОБА_1 не вчиняв.

Відтак, у діях ОСОБА_1 на встановлено наявності умислу на вчинення вищенаведеного правопорушення, у зв`язку з чим в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення за даною статтею МК України.

Крім того, посилання представника митного органу на положення ст. 434 МК України, стосовно обов`язку ОСОБА_1 задекларувати продукти харчування, а саме сир, судом відхиляються, адже відповідно до протоколу, ОСОБА_1 вмінено переміщення товару, зокрема продуктів харчування вагою 72 кг, а також взуття вартість якого, згідно протоколу, буде встановлена додатково. Отже, фактично ОСОБА_1 інкримінують порушення суть якого полягає не у ввезенні продуктів харчування понад дозволену норму, а недекларування товару який переміщувався понад визначені ч. 1 статті 374 МК України норми, тобто вартістю понад 500 євро та вагою понад 50 кг. Наведені твердження представника митного органу фактично є намаганням переоцінки суті інкримінованого правопорушення та фактичних обставин справи, що суд не може взяти до уваги в якості належної підстави для притягнення особи до відповідальності.

Наведені вище обставини свідчать про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про вчинення безпосередньо ОСОБА_1 дій, спрямованих на переміщення через митний кордон України товарів шляхом недекларування, тобто незаявлення за встановленою формою точних та достовірних відомостей про товари, а саме про їх наявність та кількість.

Наведені вище встановлені судом обставини справи, а також доводи та мотиви спростовують обставини викладені у протоколі про порушення митних правил №2694/20900/1 від 21 грудня 2021 року та свідчать про те, що долучені до протоколу матеріали (докази) не доводять поза розумним сумнівом факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків ("Коробов проти України" від 21.10.2011 року).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог Закону.

Відповідно до ч.4 ст.3 МК України, у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов`язків посадових осіб органів доходів і зборів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь органу доходів і зборів, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ст.486 МК України).

У відповідності до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За положеннями п.3 ч.1 ст.8 МК України, державна митна справа здійснюється на основі принципів законності та презумпції невинуватості.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу з конфіскацією товарів, а також товарів, транспортних засобів, мають каральний і стримуючий характер.

Водночас, розмір штрафу в даній категорії справ інколи перевищує розмір штрафів визначених санкцією окремих статей Кримінального кодексу України.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене статтею 472 МКУ може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній(в даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (в даному випадку на митний орган), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Водночас, наведені вище факти та обставини свідчать про те, що уповноваженими особами митного органу не досліджено та не перевірено належним чином всіх реально можливих версій щодо характеру події, винуватості особи та інших важливих для встановлення об`єктивної істини обставин справи.

В процесі провадження у справі митним органом не дотримано принципу повноти дослідження обставин справи, що суттєво впливає на об`єктивність рішення у провадженні, а також не здобуто такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені у протоколі висновки, як такі, що не залишають місця сумнівам.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку митного органу) має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення. Наявність таких обставин, яким версія митного органу не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення(в даному випадку митний орган), був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Оцінивши усі докази по справі в їх сукупності, суд виходячи із загальних засад державної митної справи, законності, презумпції невинуватості, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків, вважає, що під час розгляду даної справи не здобуто та суду не надано достатніх, належних, достовірних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.472 МК України.

Матеріали справи не містять достатніх, належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 свідомо порушив встановлений цим Кодексом порядок проходження митного контролю з порушенням визначеної законодавством процедури.

Згідно ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на відсутність достовірних, достатніх, належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення та враховуючи вимоги закону щодо того, що усі сумніви мають трактуватись на користь особи, яка притягається до відповідальності, приходжу до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.527 МК України, у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів або суд (суддя), що розглядає справу, виносить одну з таких постанов:

1) про проведення додаткової перевірки;

2) про накладення адміністративного стягнення;

3) про закриття провадження у справі.

З урахуванням наведеного, провадження по справі підлягає закриттю, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 458, 459, 472, 486, 527, 528 МК України, суд -

постановив:

Провадження у справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ст.472 МК України закрити.

Вилучений, згідно протоколу №2694/20900/21 від 21.12.2021, товар (окрім двох упаковок Моцарелла фіорділатте Джуліенне вагою по 30 кг кожна) повернути ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі для вивезення за межі митної території України або для здійснення митного оформлення. Вилучені, згідно протоколу №2694/20900/21 від 21.12.2021, дві упаковки Моцарелла фіорділатте Джуліенне вагою по 30 кг кожна, повернути за належністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або уповноваженій ними особі, по одній упаковці кожній, для вивезення за межі митної території України або для здійснення митного оформлення.

Постанова може бути оскаржена упродовж десяти днів з дня її винесення.

Суддя Стрельбицький В.В.