Справа № 675/756/22
Провадження № 3/675/495/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області Янішевська О. С., розглянувши матеріали, які надійшли від Відділу поліцейської діяльності № 2 Шепетівського районного управління ГУНП в Хмельницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13 серпня 2020 року органом 6820,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

індивідуальний ідентифікаційний код НОМЕР_2 ,

не працюючого,

на утримані одна неповнолітня дитина,

жителя АДРЕСА_1 , за ст. 173-2 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и л а :

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 386361 від 23 травня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 ставиться у вину, що 23 травня 2022 року о 19 години 40 хвилин він за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно ОСОБА_2 : виражався нецензурними словами та намагався спричинити тілесні ушкодження.

Права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та положення ст. 63 Конституції України ОСОБА_1 роз`яснені, заяв та клопотань від нього не надійшло.

У судовому засіданні ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення не визнав, вказав, що домашнього насильства не вчиняв, повідомив про наявність конфлікту з ОСОБА_2 , під час якого ОСОБА_1 захищав свою неповнолітню дитину, просив провадження закрити.

Суд, заслухавши доводи ОСОБА_1 , дослідивши докази у справі, вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 ч 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з цих підстав провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VІІІ від 07 грудня 2017 року (далі за текстом Закон 2229-VІІІ) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно пунктів 3, 14 статті 1 Закону 2229-VІІІ домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частина 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону 2229-VІІІ дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:

1) подружжя;

2) колишнє подружжя;

3) наречені;

4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя);

5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти;

6) особи, які мають спільну дитину (дітей);

7) батьки (мати, батько) і дитина (діти);

8) дід (баба) та онук (онука);

9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка);

10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка);

11) рідні брати і сестри;

12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука);

13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими;

14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням;

15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, котрий має особливий статус щодо кривдника.

Разом з тим, обставини описані у протоколі, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки в ньому не зазначено ким саме ОСОБА_1 являється ОСОБА_2 , чи входить вона до кола осіб, визначених ч. 2 ст. 3 Закону 2229-VІІІ, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що прямо суперечить принципу правової визначеності.

Зокрема, обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому правопорушенні.

Згідно зі ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Так, згідно ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами у справі є будь-які дані, на основі яких орган (посадова особа) встановила наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, тощо, а також іншими документами, яким необхідно дати юридичну оцінку, яка має ґрунтуватися на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно вимог ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до ст. 247 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В ході розгляду справи не був встановлений факт вчинення ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 домашнього насильства.

Згідно ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду із прав людини, суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи, адже таким чином суд неминуче перебирає на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (справа «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.).

За таких обставин, суд вважає, що діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи вище викладене, у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд вважає, що провадження по справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 24, 30, 33, 173-2 ч 1, 247, 251, 283-285, 287-291, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИЛА:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена на протязі десяти днів з дня винесення постанови до Хмельницького апеляційного суду.

Суддя: О. С. Янішевська