ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/68/22 Справа № 203/3565/21 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Кононенко О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Кононенко О.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Монич Наталії Іванівни, в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року щодо:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 850 грн.

При обставинах зазначених в оскаржуваній постанові, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , будучи звільненим у 2020 році з посади начальника відділу процесуального керівництва досудових розслідувань, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області, будучи суб`єктом декларування відповідно до ст. 1 Закону «Про запобігання корупції» та згідно з п.п. «а», «в» п.2 ч.1 ст. 3, абзацу другого ч.2 ст. 45 Закону суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст.45 даного Закону, пункту 2, підпункту 3 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 року № 3 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 №959/290089, несвоєчасно подав декларацію після звільнення 01.04.2021 року, тобто за межами встановленого законом терміну для подання декларації.

ОСОБА_1 будучи суб`єктом, який припинив у 2020 році виконання функцій держави, зобов`язаний був подати декларацію, особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2020 рік до 01.04.2021 року.

Декларацію за 2020 рік він подав до реєстру 01.04.2021 року о 18 год. 20 хв., вибравши тип декларації «після звільнення».

При перегляді послідовності дій користувача Реєстру, які вчинив ОСОБА_1 за період 01.01.2021 - 31.03.2021 року встановлено, що він не заходив в «особистий кабінет» та відповідно дій з метою створення та подачі декларації не здійснював.

Відповідно до відомостей Реєстру встановлено, що ОСОБА_1 зареєструвався у реєстрі 07.10.2016 року, подав 7 декларацій та повідомлень про суттєві зміни у 2016-2020 роках.

Оскільки ОСОБА_1 не вперше подавав декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, йому відома послідовність дій необхідних для заповнення та подання документів до Реєстру.

За висновком суду першої інстанції ОСОБА_1 не вжив заходів для подання декларації у встановлений законодавством строк, де вказаними діями вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 172-6 КУпАП, а саме, несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї:

- захисник Монич Н.І. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Свої апеляційні вимоги мотивують тим, що судом першої інстанції не дотримано вимог закону щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом, висновки про вчинення адміністративного правопорушення зроблені необґрунтовано, всупереч вимогам закону та є такими, що протирічать фактичним обставинам.

Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення складений із суттєвими порушеннями закону, із порушенням права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на захист від пред`явленого обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення і засад рівності сторін процесу, що є неприпустимим при здійсненні провадження у справах про адміністративне правопорушення.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості отримання ОСОБА_1 або відомості про спроби йому вручення протоколу про адміністративне правопорушення чи будь-яких матеріалів щодо порушення ОСОБА_1 ЗУ Про запобігання корупції.

Також зазначає, що до матеріалів справи долучено заяву про надання письмових пояснень та відкладення виклику до НАЗК на іншу дату, яку не підписував ОСОБА_1 , візуально видно, що даний підпис виконаний не ОСОБА_1 .

Також вказує, що судом не встановлено суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення та залишено поза увагою факт неможливості подання декларації до 31.03.2021 року.

Посилається на те, що оскаржувана постанова винесена судом поза строками притягнення до адміністративної відповідальності.

Зазначає, що абзац 2 ч. 2 ст. 45 ЗУ Про запобігання корупції не встановлює обов`язок подання декларації особами, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функції держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах а і в пункту 2 частини першої ст. 3, до 1 квітня року, так як в цій нормі не закріплено, що така особа повинна подавати декларацію в строки, передбачені ч. 1 цієї статті.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Монич Н.І., прокурора, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Диспозиція статті 172-6 КУпАП є бланкетною нормою.

В теорії кримінального права, яка є найбільш спорідненою галуззю права, бланкетна диспозиція кримінально-правової норми лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як злочину певного виду та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом. Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі) від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000).

Вирішуючи справи цієї категорії місцевий суд повинен був керуватися, зокрема Конституцією України, Законом України «Про запобігання корупції», Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

При цьому, положення ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не є бланкетними за своїм змістом та не відсилають до інших підзаконних нормативно-правових актів.

На стадії визначення тієї норми закону, яка встановлює вид і міру юридичної відповідальності, відбувається вибір такої норми, з`ясовується її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент вчинення посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та щодо певного кола осіб.

Кваліфікація правопорушень полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

За наведеного, вважаю, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , цих вимог закону не дотримався, а тому дійшов хибного та передчасного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення слідує, що ОСОБА_1 , будучи звільненим у 2020 році з посади начальника відділу процесуального керівництва досудових розслідувань, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області, будучи суб`єктом декларування відповідно до ст. 1 Закону «Про запобігання корупції» та згідно з п.п. «а», «в» п.2 ч.1 ст. 3, абзацу другого ч.2 ст. 45 Закону суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст.45 даного Закону, пункту 2, підпункту 3 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 року № 3 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 №959/290089, несвоєчасно подав декларацію після звільнення 01.04.2021 року, тобто за межами встановленого законом терміну для подання декларації.

ОСОБА_1 будучи суб`єктом, який припинив у 2020 році виконання функцій держави, зобов`язаний був подати декларацію, особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2020 рік до 01.04.2021 року.

Декларацію за 2020 рік він подав до реєстру 01.04.2021 року о 18 год. 20 хв., вибравши тип декларації «після звільнення».

Постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 визнано винуватим та накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а саме несвоєчасно подав декларацію після звільнення 01.04.2021 року, тобто за межами встановленого законом терміну для подання декларації

Суд першої інстанції, формально пославшись на вищезазначені положення нормативно-правових актів, допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, в результаті чого не правильно його застосував та прийняв рішення, яке не випливає з мотивувальної частини постанови та положень закону.

Частиною 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, є формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Отже, відсутність визначеного в законі «Про запобігання корупції» терміну подання декларації в разі припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

На даний час, термін подання такої декларації, порушення якого інкримінується ОСОБА_1 , встановлений в п. 3 ч. 5, розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3 (у редакції наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 12 грудня 2019 року № 168/19) (Далі - Порядок) та у роз`ясненнях НАЗК щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобіганню корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларацій та повідомлень про суттєві зміни в майновому стані).

Проте, усунення цієї прогалини законодавчого регулювання даних правових відносин, шляхом прийняття рішень та видання наказів Національним агентством з питань запобігання корупції, не може бути підставою для притягнення осіб до юридичної відповідальності.

Під час застосування закону, вищевикладене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Відсутність в Законі України «Про запобігання корупції» також визначення терміну подання декларації згідно з ч. 2 ст. 45 цього Закону, та враховуючи те, що Закон має вищу юридичну силу в порівнянні з рішенням центрального органу виконавчої влади, відсутність чіткості, точності і передбачуваності положень Закону в зазначеній частині, на переконання суду, не може бути усунуто шляхом видання відповідним державним органом підзаконних нормативно-правових актів, наданням роз`яснень з відповідних питань, які не відповідають положенням вказаного Закону.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суд першої інстанції не врахував вищезазначені норми закону пославшись на те, що декларація після звільнення - декларація, яка подається відповідно до абзацу другого частини другої статті 45 Закону до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком, у якому було припинено діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону. Така декларація охоплює звітній рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

Окрім того, зважаю на те, що згідно стверджень ОСОБА_1 , які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, 01 грудня 2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі № 160/5928/20 його було поновлено на посаді начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

21 квітня 2021 року Третім апеляційним адміністративним судом було частково змінено рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі №160/5928/20 та поновлено його на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з 15.05.2020 року.

При вказаних обставинах, вважаю, що суб`єкт декларування, поновлений на роботі за рішенням суду, подавати декларацію після звільнення за час вимушеного прогулу не зобов`язаний.

Така позиція виходить з того, що відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України та статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до матеріалів справи, наказом прокурора Дніпропетровської області Токара Р. № 1229к від 09 серпня 2019 року (а.с. 16) ОСОБА_1 визначено на посаду начальника відділу процесуального керівництва досудових розслідувань, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області.

Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С. № 1284к від 24 травня 2021 року (а.с. 19) звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва досудових розслідувань, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області

Отже, враховуючи наведене, особа, яку за рішенням суду було поновлено на роботі і яка приступила відповідно до наказу (розпорядження) до фактичного виконання функцій держави або місцевого самоврядування чи іншої діяльності, зазначеної в підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону, а після поновлення на роботі особа звільнилася, не зобов`язана подавати декларацію після звільнення за минулий рік.

Зазначеним обставинам і доводам сторони захисту, судом першої інстанції не було надано ніякої оцінки, у зв`язку з чим таке судове рішення підлягає скасуванню з винесенням нової постанови.

За наведеного, вирішуючи питання чи було вчинено адміністративне правопорушення чи винна дана особа в його вчиненні чи підлягає вона адміністративній відповідальності, враховую положення ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, за разом вищенаведених обставин, вважаю що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги слід задовольнити, а постанову судді суду першої інстанції скасувати.

Керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Монич Наталії Іванівни, в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП щодо ОСОБА_1 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Кононенко