Справа №588/2020/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Огієнко О. О.
Номер провадження 33/816/173/22 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2022 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 588/2020/21 за апеляційною скаргою захисника АНДРІЄНКА С. М. на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 09.02.2022, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

захисника адвоката Андрієнка С. М.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвокат АНДРІЄНКО С. М. просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки відсутні докази керування т/з та зупинення працівниками поліції в процесі руху, від проходження огляду на стан сп`яніння підзахисний відмовився, оскільки т/з не керував. Письмового направлення для походження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я не видавалось, у відеоматеріалах відсутні записи складання матеріалів, поняті, їх залучення та інші дії, відео фіксація була не безперервна. В протоколі відмітки про відмову водія від підпису відсутні, водійське посвідчення не вилучалось, від керування водія не було відсторонено. Суддя без клопотання самостійно викликав працівника поліції, що вказує на істотні порушення норм процесуального законодавства.

Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 09.02.2022 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн із позбавленням права керування т/з на 1 рік. Стягнуто на користь держави 496,20 грн судового збору.

Згідно постанови, ОСОБА_2 08.12.2021 о 03:25 у м. Тростянець по вул. Нахімова, 23, керував т/з ВАЗ 2104, н. з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода. Від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі та за допомогою газоаналізатора 6810 Драгер відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_2 та його захисника Андрієнка С. М., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність події та складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 173107 від 08.12.2021, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_2 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку у присутності 2-х свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:

- відеозаписом подій, згідно якого ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння та не заперечував, що знаходився у стані алкогольного сп`яніння, останньому пропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, однак водій ухилявся від відповіді. Після цього у зв`язку із складанням протоколу про адміністративне правопорушення працівником поліції водію ОСОБА_2 були роз`яснені передбачені законом права;

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , згідно яких у їх присутності ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння як за допомогою використанням спеціальних технічних засобів на місці, так і в закладі охорони здоров`я. Також ОСОБА_2 відмовився від надання письмових пояснень та підпису в протоколі.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючи фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.

Зокрема, письмові пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.

Відповідно роз`яснень ВСУ, викладених у абз. 3 і 4 п. 27 постанови Пленуму від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), керування т/з необхідно розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, незалежно від того, керує особа т/з, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння, керувала т/з. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Згідно п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія. Водій повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку. Водію т/з необхідно уникати будь-яких дій, не пов`язаних з водінням.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 не керував т/з, а був лише пасажиром не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки т/з ВАЗ 2104, н. з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_2 , з наданого запису відео реєстратора службового автомобіля поліції зафіксовано рух т/з, який рухався попереду автомобіля поліції, а коли автомобіль поліції наблизився до нього, то вказаний автомобіль зупинився та вимкнулися світлові прилади. Для встановлення факту керування т/з певною особою не має значення чи був т/з зупинений безпосередньо працівниками поліції під час виконання ними своїх службових обов`язків, чи особу водія виявлено згодом, вже після припинення руху т/з.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Таким чином, ОСОБА_2 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою.

Що стосується відсутності факту направлення водія на огляд, то воно (направлення) надається відносно особи, яка керує т/з тільки у разі, якщо остання бажає пройти такий огляд, і виключно працівником поліції уповноваженій особі закладу охорони здоров`я, яка має право проводити медичний огляд на стан сп`яніння, а якщо особа категорично відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння, то відповідне направлення працівниками поліції і не видається через відсутність об`єктивної потреби у цьому.

Не є підставою для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності за вчинене правопорушення і той факт, що у відеоматеріалах наданих поліцейськими відсутні записи безпосереднього складання матеріалів, оскільки це є правом особи, уповноваженої на складання протоколу про адміністративне правопорушення та збирання доказів, а не її обов`язком, недотримання якого може тягнути за собою визнання певного доказу недопустимим або ж визнання дій/бездіяльності такої особи неправомірними, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. При цьому апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам закону, а саме у цьому процесуальному документі зазначені всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть певного правопорушення, конкретний пункт ПДР і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність тощо.

Що стосується доводів захисника про те, що відеозапис не є безперервним, то даний відеозапис сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки не містить ознак фальсифікації, фабрикації чи присутності на відео іншої особи або ж інших подій, ніж за участю водія ОСОБА_2 .

Відсутність безперервного відеозапису обставин події за участю ОСОБА_2 жодним чином не спростовує висновків судді суду першої інстанції про наявність в діях водія складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а відмова останнього від проходження огляду (факт якої і підлягає обов`язковому встановленню) чітко зафіксована на відео файлі наданому працівником поліції і при його огляді не викликає сумніву у достовірності, тому відеозаписи є належним та допустимим доказом.

Будь-яких доказів того, що працівники поліції здійснювали який-небудь тиск/вплив на ОСОБА_2 з метою примушування його до відмови від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки т/з та у закладі охорони здоров`я, як і того, що він звертався до відповідних органів з відповідними заявами чи скаргами з приводу неправомірних дій поліцейських, матеріали справи не містять.

Той факт, що працівники поліції не відсторонили ОСОБА_2 після складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП від керування т/з може бути лише підставою для притягнення цих працівників до дисциплінарної відповідальності при доведеності їх проступку, але не свідчить про порушення процедури огляду.

Доводи апеляційної скарги про відсутність відмітки про відмову водія від підпису у протоколі не заслуговують на увагу, оскільки відмову водія від підпису у протоколі зафіксовано письмовими поясненнями свідків.

Із записів з відеокамер працівників поліції убачається, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення працівники поліції роз`яснили ОСОБА_2 права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також надали можливість викласти в протоколі свої пояснення, на що останній відмовився, а тому відповідні доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують вини ОСОБА_2 у вчиненому правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

Суддя суду першої інстанції не вийшла за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, які достатні у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 09.02.2022 відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника АНДРІЄНКА С. М. на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов