Справа №592/2219/22
Провадження №3/592/779/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Онайко Роман Анатолійович, розглянувши матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , студента СНАУ, мешканця АДРЕСА_1

за ч. 5 ст. 122 КУпАП, -

установив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 059680 від 10.02.2022, складеним інспектором взводу 1 роти 3 батальйону УПП в Сумській області Сальником М.О., 10.02.2022 о 11:50 в м. Суми на перехресті нерівнозначних доріг вул. С.Бандери, вул. Пушкіна та вул. Косівщинкська водій Ліазіді Ел Мехді, керуючи т/з Mercedes C180 д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на перехрестя з другорядної дороги (з вул. Пушкіна), позначеної знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», не зупинившись на знак, та не надав перевагу в русу т/з Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, позначеній знаком 2.3 «Головна дорога», чим створив аварійну ситуацію, примусивши водія Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 різко змінити швидкість та напрямок руху.

У судове засідання, призначене на 09:30 28.04.2022 ОСОБА_1 , повідомлений про час та місце розгляду справи, не з`явився, заперечень щодо протоколу про адміністративне правопорушення не надав, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Відповідно до вимог ч.2 ст.268 КУпАП при розгляді справ про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, присутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, не є обов`язковою.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини провадження у справах про адміністративні правопорушення, є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Лучанінова проти України» (заява № 16347/02 від 09.06.2011); «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (заява N 20347/03 від 12.03.2009).

Згідно з п.п. «з» п. 1 ч. 1. ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» поліцейський є суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, а згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Чинним КУпАП не врегульовано питання прийняття рішень учасниками провадження в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів, зокрема КУпАП не передбачено права відводу чи самовідводу учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, усталеної правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення.

Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при вирішенні питання щодо допустимості доказів у справі про адміністративне правопорушення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності та їх захисників (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такими нормами у КПК є ст. 86, відповідно до якої доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень та ст. 77, відповідно до якої, прокурор, слідчий, дізнавач не має права брати участь у кримінальному провадженні, якщо він є, зокрема потерпілим.

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 був складений інспектором взводу 1 роти 3 батальйону УПП в Сумській області Сальником М.О., який був водієм т/з Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 та який внаслідок допущених ОСОБА_1 порушень ПДР змушений був змінити швидкість та напрямок руху; тобто є потерпілим від вчинення адміністративного правопорушення, отже напряму зацікавленим в результаті вирішення справи.

Відтак, в даному випадку рішення працівника патрульної поліції Сальника М.О. про порушення справи про адміністративне правопорушення, збирання цією особою доказів та складення протоколу про адміністративне правопорушення не можуть бути визнані такими, що вчинені неупередженою особою.

Оскільки протокол про вчинення адміністративного правопорушення складений неуповноваженою особою (особою, яка підлягала самовідводу) та є недопустимим доказом, тому і усі інші похідні докази, включаючи відеозапис події є недопустимими доказами (правова концепція «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази).

Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, суддя приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху.

Керуючись ст. 294 КУпАП України,

постановив:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя Р.А. Онайко