П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2022 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., за участю адвоката особи відносно якої складено протокол про адмінстратвинеправопорушення ОСОБА_1 - Васильчук А.Ю., розглянувши матеріали адміністративної за протоколом складеного інспектором прикордонної служби 1 категорії 4-ї групи інспекторів прикордонного контролю віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » майстром - сержантом ОСОБА_2 , відносно громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст.204-1 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №010379 від «14» вересня 2022 року, вбачається, що о 06 год. 05 хв. 14.09.2022 року в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» на в`їзд в Україну прибув громадянин України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на паспортний контроль надав закордонний паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , під час здійснення прикордонного контролю відбулось спрацювання БД «Ризик перетин», а саме: відсутня інформація про виїзд з території України, але в паспортному документі наявна відмітка про перетинання ДК 01.03.2022 року через ППр «Сірет» Румунії, тобто зазначений громадянин 01.03.2022 року незаконно перетнув державний кордон України в районі н.п. Тереблене, Глибоцького р-н, Чернівецької області.

Як вказано у протоколі, своїми діями ОСОБА_1 , порушив, вимоги ст. ст. 2, 3 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 12 ЗУ «Про державний кордон України» та п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених ПКМУ від 27.01.1995 року № 57, тобто скоїв адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Від представника ОСОБА_1 , адвоката Васильчук А.Ю., надійшло клопотання у справі про адміністративне правопорушення, у якому вказано на те, що обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності, у діях ОСОБА_1 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Адвокат зазначає, що будь-яких доказів, які б відповідали вимогам, передбаченим ст. 251 КУпАП, працівниками ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не надано, що в своїй сукупності ставить під сумнів достовірність відомостей внесених до протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього виходячи з наступного.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі діючого паспорта громадянина України для виїзду за кордон у міжнародному пункті пропуску «Вадул-Сірет-Вікшани», 01 березня 2022 року здійснював перетин державного кордону України. Відповідно умислу щодо незаконного перетинання у нього не було і доказів такого органом ДПСУ до матеріалів справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суду не надано; з поданого суду протоколу та інших матеріалів справи навіть не вбачається наявності умислу ОСОБА_1 саме на незаконний перетин державного кордону України; з матеріалів справи вбачається, що в нього наявний дійсний паспортний документ громадянина України для виїзду за кордон (серії НОМЕР_1 ); згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перетинав державний кордон України через пункт пропуску «Сірет» на власному автомобілі, а не поза ним; у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не розкрито суті даного правопорушення, не вказано жодної дії, вчиненої ОСОБА_1 , яка відповідає об`єктивній стороні правопорушення, передбаченого ч.І ст.204-1 КУпАП.

Адвокат вважає, що будь-яких доказів того що ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1ст.204-1 КУпАП немає, протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст.ст. 251, 256 КУпАП, а тому провадження в даній справі необхідно закрити у зв`язку з відсутністю події та складу, та просить відповідно на цій підставі закрити провадження у даній справі.

В додатку до клопотання додано фотокопію паспорта громадянина України для виїзду за кордон на прізвище « ОСОБА_1 » на 2 арк.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявився, повідомлявся належним чином. Його адвокат в судовому засіданні підтримав клопотання про закриття провадження у справі.

Заслухавши адвоката Васильчук А.Ю., дослідивши адміністративні матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 1 ст .204-1 КУпАП передбачено відповіасльність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, що відповідно тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).

Суб`єкт адміністративного проступку - загальний (фізичні осудні особи, які досягли 16- річного віку).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення о 06 год. 05 хв. 14.09.2022 року в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Чоп (Тиса)» на в`їзд в Україну прибув громадянин України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на паспортний контроль надав закордонний паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , під час здійснення прикордонного контролю відбулось спрацювання БД «Ризик перетин», а саме: відсутня інформація про виїзд з території України, але в паспортному документі наявна відмітка про перетинання ДК 01.03.2022 року через ППр «Сірет» Румунії, тобто зазначений громадянин 01.03.2022 року незаконно перетнув державний кордон України в районі н.п. Тереблене, Глибоцького р-н, Чернівецької області.

При цьому зазначено, що своїми діями ОСОБА_1 , порушив, вимоги ст. ст. 2, 3 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 12 ЗУ «Про державний кордон України» та п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених ПКМУ від 27.01.1995 року № 57, тобто скоїв адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

У статті 2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», наведено перелік документів, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, серед яких паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно ст.3 вказаного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.

Пропуск осіб, які незаконно перетинають державний кордон України з наміром бути визнаними біженцями чи особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, і у яких відсутні документи, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, здійснюється без таких документів.

Пунктом 22 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених ПКМУ від 27.01.1995 року № 57 передбачено порядок перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону, відповідно до наведених Законів.

З матеріалів справи встановлено, що в громадянина України ОСОБА_1 , наявний дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, копія якого додана до матеріалів справи. Згідно ст. 9 вказаного документу, у ньому міститься відмітка про перетинання державного кордону 01.03.2022 року через пп. «Сірет» Румунія, на автомобілі. Вказана обставина ставить під сумнів зазначену в протоколі інформацію. Разом із тим, вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 на підставі вказаного паспортного документу саме в пункті пропуску, а не поза ним, здійснив виїзд за межі території України 01.03.2022 року.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення під час здійснення прикордонного контролю відносно ОСОБА_4 , відбулось спрацювання БД «Ризик перетин», а саме: відсутня інформація про виїзд з території України, але в паспортному документі наявна відмітка про перетинання ДК 01.03.2022 року через ППр «Сірет» Румунії. Так, посадова особа дійшла висновку, що вказане свідчить про незаконне перетинання ним, державного кордону України в районі н.п. Тереблене, Глибоцького р-н, Чернівецької області. При цьому не конкретизувавши в чому полягають вчинені ним незаконні дії.

Разом із тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються, окрім іншого: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення (із зазначенням від якого саме огляду водій відмовився (в разі такої відмови) .

Слід вказати на те, що до матеріалів справи не долучено висновок, довідку за результатами службової перевірки за фактом перетинання, АбуАль ОСОБА_5 , ДК як і відомості про те, чи взагалі така проводилася.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Згідно ст. 12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Матеріали справи не містять, а суду не було надано доказів того, що ОСОБА_1 , здійснив умисні дії направлені на незаконний перетин державного кордону 01.03.2022.

Нормами ст.251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Відповідно до положень статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до норм КУпАП суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин адміністративного провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France).

Гарантії статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод включають зобов`язання суддів надавати достатні підстави для винесення рішень (H. v. Belgium (Н. проти Бельгії), § 53). Достатні підстави демонструють сторонам, що їхню справу було ретельно розглянуто.

Як визначено статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, визначені в статті 280 КУпАП, зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 62 Конституції України, яка гарантує дотримання державою принципу презумпції невинуватості особи, передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) поширює на провадження у справах про адміністративні правопорушення стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, тобто - норми кримінального процесуального законодавства.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Відповідно до cт.cт.254-256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП є джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків потерпілих якщо вони є; пояснення, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення, має провадитися судовий розгляд.

З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер правопорушення.

У рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелів проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що при розгляді зазначене вище правопорушення повинні застосовуватись принципи кримінального судочинства. У зв`язку із цим при розгляді адмінматеріалу, при наданні оцінки доказам та вирішенні питань про доведеність вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, законності та обґрунтованості судового рішення, суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

Отже, відповідно до викладеного, суд розглядає справу про адміністративне правопорушення лише в межах обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

З цього слідує, що суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; перекваліфіковувати дії, самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

У справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип) рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Слід зауважити, що факт в`їзду на територію України громадянина України не є свідченням незаконного перетинання ним державного кордону України.

Матеріали справи не містять жодних об`єктивних та фактичних даних, які б доводили вчинення інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а висновок про незаконне перетинання ним 01.03.2022 державного кордону України, є припущенням, яке не підтверджується доказами.

При цьому слід зазначити, що особа не може нести відповідальність за діяльність посадових осіб прикордонних служб щодо внесення/невнесення відомостей до баз даних та взагалі не може достеменно знати чи контролювати, чи були внесені відповідні відомості про перетин цією особою державного кордону у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої "доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом" (п. 43 рішення від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (Kobets v.Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі "Авшар проти Туреччини"( Avsar v. Тигкеу).

В контексті проголошених статтями 3, 8 Конституції України принципів гуманізму та верховенства права за наявності будь-яких сумнівів щодо тлумачення та застосування норм права, ці сумніви мають вирішуватися на користь людини.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Органи державної влади не можуть діяти свавільно та зобов`язані дотримуватись правил, які даватимуть можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах. На підставі зазначеного особа може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат.

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обгрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, принцип презумпції невинуватості особи полягає в тому, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Сукупність зібраних у справі доказів не дозволяє з`ясувати об`єктивну сторону даного адміністративного правопорушення, суб`єктивну сторону правопорушення, про вчинення якого складено протокол та у вчиненні якого звинувачено ОСОБА_1 .

Зазначене в своїй сукупності дає підстави для висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 , у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, приходжу приходить до висновку про закриття провадження у справі, на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_3 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 204-1, 247, 280, 283-285, 287, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч. 1 ст.204-1 КУпАП, - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП .

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош