ПОСТАНОВА

іменем України

"31" січня 2022 р. смт.Мілове

Суддя Міловського районного суду Луганської області Чехов С.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду протокол про адміністративне правопорушення який надійшов від начальника відділення поліції № 2 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області майора поліції Олексія Шуліки відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Мілове Луганської області, громадянина України, ніде не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , у скоєнні ним адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення слід, що 26.12.2021 о 09:00 годині ОСОБА_1 у смт. Мілове по вулиці Дружби Народів проводив господарську діяльність, перевозив пасажирів по маршруту Рубіжне - Мілове на транспортному засобі без державної реєстрації як суб`єкта господарювання та одержання ліцензії на провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чим порушив вимоги п. 24 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та ст. 9 Закону України «Про автомобільний транспорт» та вимоги ч. 1 ст. 164 КУпАП.

ОСОБА_1 до судового засідання винним себе не визнав та пояснив, що він не займається підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів на своєму автотранспорті. Випадково йому подзвонив знайомий та попросив перевести його з м. Рубіжного до смт. Мілове та його друзів на що він погодився та перевіз до смт. Мілового . Через три дні до нього подзвони співробітник поліції та запросив до кабінету. Під час бесіди він йому доповів, що людей яких він перевіз до смт. Мілового було затримано прикордонниками за незаконний перетин кордону і на нього вони повинні скласти протокол про адміністративне правопорушення. Звинувачення складалось у незаконній підприємницької діяльності оскільки знайомі йому заплатили за перевезення. Однак він купував бензин для цього і не міг відмовитися від перевезення знайомого з його друзями.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю з таких мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 251, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, для чого дослідити і дати оцінку зібраним у справі доказам.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною першою ст. 164 КУпАП передбачено відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

П. 24 ч. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» слід, що ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності:… перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів річковим, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Як слід з ст. 9 Закону України «Про автомобільний транспорт» слід, що надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування підлягає ліцензуванню відповідно до закону. Ліцензування на автомобільному транспорті загального користування спрямоване на визначення початкових і поточних умов надання послуг з перевезень, а також найважливіших параметрів обслуговування споживачів. Завданням ліцензування на автомобільному транспорті загального користування є: сприяння становленню сучасного ринку послуг, його захист від недобросовісних суб`єктів підприємницької діяльності та стимулювання впровадження нових видів послуг; створення конкурентного середовища; захист прав споживачів та ринку послуг від небезпечних перевезень;забезпечення надання послуг за встановленими рівнями якості; забезпечення використання сертифікованих і дозволених для використання транспортних засобів;забезпечення доступності послуг. Відшкодування витрат, пов`язаних з видачею ліцензій на перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування, пасажирів і багажу на таксі та з контролем виконання ліцензіатами ліцензійних умов, здійснюється відповідно до закону про Державний бюджет України за рахунок плати за ліцензії.

Відповідно до ч. 4 П останови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності" під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Однак, у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про здійснення ОСОБА_1 господарської діяльності на постійній основі, систематично три і більше разів надання платних послуг з перевезення громадян які є обов`язковою ознакою господарської діяльності та наявність мети отримання прибутку.

Не визначена доказами сама особа як підприємець яка повинна мати реєстрацію або такими яких не мається.

За таких обставин, суд не має можливості притягнути ОСОБА_1 до відповідальності, оскільки саме в протоколі про адміністративне правопорушення мають бути відображені всі істотні обставини справи, які мають відображати всі елементи складу правопорушення.

Зокрема, стосовно ч. 1 ст. 164 КУпАП у протоколі необхідно було зазначати наступні обставини:

- протягом якого часу особа здійснювала відповідну діяльність (у даному випадку це має бути проміжок часу, а не конкретна дата й час, адже господарська діяльність обов`язково має тривалий, а не одноразовий характер);

- всі задокументовані окремі факти такої діяльності, які в своїй сукупності підтверджують самостійний, ініціативний і систематичний характер діяльності, яку здійснює особа, адже ці ознаки є обов`язковими для господарської діяльності;

- інші обставини, які мають істотне значення (наприклад, що особа не перебуває в трудових відносинах з юридичною особою чи фізичною особою-підприємцем, а також, що ця особа не працює на іншого суб`єкта без укладення трудового договору з порушенням вимог ст. 24 КЗпП України, адже в такому разі діяльність цієї особи не матиме характерного для господарської діяльності самостійного та ініціативного характеру, натомість, у даному випадку до відповідальності необхідно буде притягувати вказаного суб`єкта за ч. 1 ст. 164 КУпАП, якщо він не є суб`єктом підприємницької діяльності, та/або за ст. 265 КЗпП України, якщо він має всі дозвільні документи на відповідний вид діяльності, але допустив працівника до роботи без укладання трудового договору). При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 251КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призведе до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з основоположних засад диспозитивності, суд не може встановлювати інші фактичні обставини, окрім тих, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та збирати інші докази, ніж ті, що надані сторонами.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01 листопада 1950 року, рішенням Конституційного Суду України від 22грудня 2010 року N 23рп/2010у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

Спираючись на положення ч.1ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р.,заява N 16347/02), "Малофєєва проти Росії" (рішення від 30.05.2013 р.,заява N 36673/04), "Карелін проти Росії" (заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП, суд, виходить з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Суд вважає, що ОСОБА_1 не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП оскільки не надано доказів протилежного.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого диспозицією ч. 1 ст. 164 КУпАП, а тому провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 164 , п. 1ч. 1 ст. 247, 251, 252, 284, 285, 289, 294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 , закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги який знаходиться у м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Суддя: С. І.Чехов