Справа № 145/1618/21
Провадження №3/145/136/2022
Постанова
іменем України

"14" лютого 2022 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі судді Ратушняка І. О. ,

при секретарі Цюпій О.П.,
за участі: прокурора Веселовського М.А.,
особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 ,
захисника Когутницького В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, які надійшли від Вінницького управління департаменту внутрішньої безпеки про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , працюючої інспектором з реагування патрульної поліції, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , до адміністративної відповідальності протягом року не притягувався,
за ст. 172-8 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 13/2021 від 06.10.2021 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді інспектора з реагування патрульної поліції сектору поліцейської діяльності № 1 (смт.Тиврів) відділення поліції № 2 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, являючись відповідно до пп. «з», п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, будучи обізнаним з вимогами антикорупційного законодавства, у порушення ст. 43 Закону України «Про запобігання корупції», 08.08.2021 незаконно розголосив інформацію, яка стала йому відома в зв`язку із виконанням службових обов`язків, доступ до якої обмежено Положенням про інформаційно-телекомунікаційну систему «Інформаційний- портал Національної поліції України» (далі - Положення), затвердженим наказом МВС України від 03.08.2017 № 676 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.08.2017 за №1059/30927), чим порушив заборону, передбачену ст. 43 Закону України «Про запобігання корупції», чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ст. 172-8 КУпАП.
ОСОБА_1 в судовому засіданні вину не визнав та пояснив, що його вже притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вказане правопорушення. Він вважає, що не розголошував інформації, яка стала йому відома в зв`язку із виконанням службових обов`язків. 08.08.2021 року він був у складі ГРПП. Під час несення служби на планшет надійшов виклик і наряд ГРПП виїхав на місце події. Після чого, він у складі ГРПП супроводжував машину швидкої допомоги в лікарню смт.Тиврів.
Адвокат Когутницький В.М. в судовому засіданні просив провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-8 КУпАП закрити в зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення з підстав зазначених в запереченні. Крім того зазначив, що у протоколі про адміністративне правопорушення не вказано частину статті за якою притягується ОСОБА_1 до адмінвідповідальності, що позбавляє його можливості знати в чому його обвинувачують та здійснити захист від висунутого звинувачення.
Прокурор Тиврівського відділу Вінницької окружної прокуратури Веселовський М.А. в судовому засіданні просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення передбачене ст.172-8 КУпАП.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, приходжу до наступних висновків.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Протокол- це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП.
Тобто найважливішим джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення є протокол про здійснення адміністративного правопорушення.
КУпАП чітко визначає форму і основні елементи змісту протоколу про адміністративне правопорушенняТак, відповідно до приписів ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Стаття 172-8 КУпАП передбачає настання відповідальності за незаконне використання інформації, що стала відома особі у зв`язку з виконанням службових або інших визначених законом повноважень.
Вказана стаття за змістом складається з двох частин.
Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було складено без зазначення частини ст. 172-8 КУпАП.
У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію висловив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі Надточій проти України від 15 травня 2008 року.
Як передбачено ч.2, п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку; кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Враховуючи відсутність посилання на частину статті за якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд вважає, що останній був позбавлений можливості належної підготовки до захисту.
Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії»(заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Вказана практика Європейського суду з прав людини в повній мірі відповідає Конституції України, статтею 62 якої визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Суд зазначає, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя, відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Аналізуючи наведене слід зазначити, що розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, орган чи посадова особа, зокрема суддя, не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно чинного КУпАП не передбачено, щоб суд самостійно змінював суть адміністративного правопорушення, описаного у протоколі та пред`явленого правопорушнику.
Суддя не має можливості, при розгляді справи, кваліфікувати дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за іншою статтею або частиною статті КУпАП.
Приписами ст. 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.
Встановлені судом порушення при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення, ставлять під сумнів достовірність даних, зазначених в протоколі та долучених до них матеріалів, а тому вони не можуть бути прийняті до уваги.
Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016), суд, виходить з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.
За вказаних обставин суд позбавлений можливості, на виконання ст. 245 КУпАП, своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності з законом.
Суд приходить до висновку, що протокол № 13/2021 від 06.10.2021 року складений з порушеннями, оскільки не вказано за якою саме частиною ст. 172-8 КУпАП слід кваліфікувати дії ОСОБА_1 , крім того у протоколі не конкретизовано об`єктивну сторону даного правопорушення, а саме яким чином поширення даної інформації стосувалося власних інтересів ОСОБА_1 і з яких особистих або інших підстав він її використав, оскільки як вбачається з фабули протоколу відомості були розголошені журналісту ОСОБА_2 , і лише останнім дана інформація розголошена стороннім особам в соціальній мережі "Facebook", у спільноті "Дорожній контроль".
Відповідно до статті 11 Закону України "Про доступ до публічної інформації" посадові та службові особи не підлягають юридичній відповідальності, незважаючи на порушення своїх обов`язків, за розголошення інформації про правопорушення або відомостей, що стосуються серйозної загрози здоров`ю чи безпеці громадян, довкіллю, якщо особа при цьому керувалася добрими намірами та мала обґрунтоване переконання, що інформація є достовірною, а також містить докази правопорушення або стосується істотної загрози здоров`ю чи безпеці громадян, довкіллю.
Загальновідомо, що щоденно більшість центральних телеканалів подають інформацію з поясненнями працівників патрульної поліції про правопорушення (ДТП) за участю водіїв. До прикладу інформація з коментарями про замах на радника президента ОСОБА_3 , інформація про ДТП з відео, оприлюдненого поліцейським, за участю народного депутата ОСОБА_4 , тощо.
Згідно Закону України «Про інформацію» статті 21 інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

До інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені такі відомості:
про стан довкілля, якість харчових продуктів і предметів побуту;

про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні ситуації, що сталися або можуть статися і загрожують безпеці людей;

про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення;

про факти порушення прав і свобод людини, включаючи інформацію, що міститься в архівних документах колишніх радянських органів державної безпеки, пов`язаних з політичними репресіями, Голодомором 1932-1933 років в Україні та іншими злочинами, вчиненими представниками комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів;

про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб;

інші відомості, доступ до яких не може бути обмежено відповідно до законів та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про інформацію» інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Статтею 30 цього ж закону визначено, що до таємної інформації належить інформація, що містить відомості, які становлять державну та іншу передбачену законом таємницю, розголошення якої завдає шкоди особі, суспільству і державі. На сьогодні термін «інформація з обмеженим доступом» законодавчо не визначений.

Гарантіями охорони права на інформацію є норми, закріплені у статті 47 Закону України «Про інформацію», згідно з якими відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у необґрунтованому віднесенні окремих видів інформації до категорії відомостей з обмеженим доступом.

Слід зазначити, що положення Закону України «Про інформацію» були доповнені Законом №676-ІУ від 03.04.2003 р. нормою наступного змісту: «інформація з обмеженим доступом може бути поширена без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою, тобто якщо вона є предметом громадського інтересу і якщо право громадськості знати цю інформацію переважає право її власника на її захист».
У будь-якому випадку лише органи судової влади повноважні приймати остаточне рішення стосовно співвідношення права громадськості знати інформацію з обмеженим доступом над правом її власника на захист такої інформації.

Таким чином, «інформація з обмеженим доступом» - це відомості конфіденційного або таємного характеру, правовий статус яких передбачений законодавством України, які визнані такими відповідно до встановлених юридичних процедур і доступ до яких обмежений власником таких відомостей або уповноваженою ним особою.

Інформація з обмеженим доступом за своїм правовим режимом поділяється на конфіденційну і таємну.

Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Таємна інформація - це інформація, що містить відомості, які становлять державну та іншу передбачену законом таємницю (банківську, комерційну, службову, професійну, адвокатську тощо), розголошення якої завдає шкоди особі, суспільству і державі.

Правовий режим конфіденційної інформації, що є власністю держави, значною мірою визначається положеннями Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять конфіденційну інформацію, що є власністю держави, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 1998 р. №1893.

Відповідно до даної Інструкції переліки конфіденційної інформації, що є власністю держави і якій надається гриф обмеження доступу «Для службового користування» розробляються і вводяться в дію міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади.

Таким документом є Наказ МВС України №432 від 27.05.2016р. « Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України»:

У сфері охорони інформації з обмеженим доступом службовою є інформація, що розкриває:

1. Організацію та фактичний стан забезпечення охорони державної таємниці, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

2. Систему охорони, перепускний, внутрішньооб`єктовий режим, технічне обладнання режимних об`єктів, зон, приміщень, де здійснюються роботи, пов`язані з державною таємницею, за умови мирного часу якщо при цьому не розкриваються відомості, які віднесені до державної таємниці.

3. Зміст інформації, яка вноситься до форм облікової документації матеріальних носіїв інформації з обмеженим доступом, актів їх звірки наявності, знищення, у тому числі з питань мобілізаційної підготовки, територіальної оборони та цивільного захисту на особливий період, які не містять відомостей, що становлять державну таємницю.

4. Зміст, організацію, результати службових розслідувань за фактами розголошення державної таємниці, втрат матеріальних носіїв секретної інформації, інших порушень режиму секретності, норм і вимог технічного захисту інформації першої та другої категорій, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

5. Зміст номенклатури посад працівників апарату Міністерства, зайняття яких потребує оформлення допуску до державної таємниці.

6. Порядок доступу працівників апарату Міністерства до окремих службових приміщень, де виконуються роботи, пов`язані з державною таємницею.

7. Засоби та заходи захисту інформації на режимній території, в інформаційно-телекомунікаційних та комп`ютерних мережах, у режимних приміщеннях органів і підрозділів внутрішніх справ, військових частинах, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

8. Заходи щодо захисту інформації з обмеженим доступом під час прийому іноземних делегацій, груп та окремих іноземців, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

9. Дані про особу, якій надано допуск до державної таємниці (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, посада, найменування органу, підрозділу, номер і дата наказу про надання доступу, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

10. Переліки режимних приміщень у структурних підрозділах апарату МВС, вищих навчальних закладах, військових частинах, установах та підприємствах, що належать до сфери управління МВС.

11. Заходи безпеки інформації на об`єктах, де циркулює конфіденційна інформація, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

12. Перелік технічних засобів, що використовуються для проведення вимірювань захищеності об`єктів інформаційної діяльності від витоку інформації технічними каналами.

13. Відомості, що зберігаються на ідентифікаторах комплексів засобів захисту інформації від несанкціонованого доступу, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці.

14. Акти перевірок про результати комплексних спеціальних перевірок, за винятком відомостей, що становлять державну таємницю.

15. Відомості про планування, упровадження заходів, фактичний стан, наявність недоліків в організації технічного захисту інформації в закладах, установах та підприємствах, що належать до сфери управління МВС, за винятком відомостей, що становлять державну таємницю.

16. Відомості про результати експертних випробувань комплексних систем захисту інформації в автоматизованих системах на відповідність вимогам нормативно-правових актів з питань технічного захисту інформації.

Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.
У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (з урахуванням первісного визначення принципу "поза розумним сумнівом" у справі "Авшар проти Туреччини") доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Згідно статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Таким чином, дослідивши надані матеріали, з урахуванням того, що суд позбавлений можливості самостійно кваліфікувати дії особи, приходжу до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення в діях останнього.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 172-8, 247, 280, 284 КУпАП, суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 172-8 КУпАП стосовно ОСОБА_1 з підстав ч. 1 ст. 247 КУпАП України у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 10 днів з дня її винесення.
Суддя: І. О. Ратушняк