Справа № 307/1122/22
Провадження № 3/307/532/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року м. Тячів

Суддя Тячівського районного суду Закарпатської області Чопик В.В., за участю правопорушника ОСОБА_1 , його представника Рішко П.М., розглянувши матеріали, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , передбачене ст. 204-1 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 007046 від 01.04.2022, 01 квітня 2022 року близько 15 год. 10 хв. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділуприкордонної служби «Тячів» на напрямку №258 прикордонного знаку (територія Тячівської об`єднаної територіальної громади Тячівського району Закарпатської області) на відстані 20 метрів від лінії державного кордону було виявлено та в подальшому громадянина України ОСОБА_1 , за спробу незаконного перетину державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст.9 ст.12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991р., тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.204-1 КУпАП.

ОСОБА_1 та його представник Рішко П.М. в судовому засіданні заперечили відносно даного протоколу та надали клопотання в якому посилаються на те, що матеріалами справи не доведений факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення передбаченогоч.1 ст. 204-1 КУпАП, а тому його не може бути притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв`язку з наступним.

Статтею 204-1 КУпАП передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

За приписами ч.1 ст.9 Закону України «Про державний кордон України»перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територіюУкраїни або виїзду з України.

Поряд з цим, матеріали справи не містять жодних доказів вчинення ОСОБА_1 спроби перетину державного кордону України.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП, полягає у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України.

Тобто, для наявності об`єктивної сторони правопорушення необхідно встановити, у яких саме конкретних діях виразилася спроба перетнути державний кордон України.

Матеріали справи, зокрема протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №007046 від 01.04.2022р. не містить посилань на конкретні дії ОСОБА_1 , спрямовані на спробу перетину державного кордону України, на виконання свого умислу на вчинення правопорушення.

Зокрема, не встановлено і не доведено, яким чином ОСОБА_1 мав намір перетнути державний кордон, у який спосіб, у якому місці, за допомогою яких засобів, знарядь, тощо.

У матеріалах справи містяться дані про те, що ділянка кордону по напрямку до прикордонного знаку №258 проходить по р. Тиса, шириною до 70 м., глибина до 1,5 м.

Проте, ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій спрямованих на намагання перетнути державний кордон, в тому числі не вчиняв спроб перейти річку Тиса, по якій проходить кордон, не спускався та не наближався до річки.

У дійсності, 01 квітня 2022 року близько 15 год. 10 хв. прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Тячів» ОСОБА_1 був затриманий у той час, коли прогулювався вздовж гідротехнічної споруди (дамби).

Саме по собі перебування ОСОБА_1 на гідротехнічній споруді, без вчинення дій, які свідчать про намір переходити річку, по якій проходить державний кордон, не може у будь-якому разі свідчити про вчинення правопорушення,і не створює склад правопорушення.

Суб`єктивна сторона правопорушення,ч.1 ст. 204-1 КУпАП,характеризується наявністю прямого умислу, тобто виражається в навмисній формі вини, коли особа розуміє, що незаконно перетинає ДКУ, або вчиняє таку спробу, та бажає вчинити такі протиправні дії.

Відповідно до ст. 10 КпАП України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Винність є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення яка виражає внутрішній психологічний зміст - психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

У цій ознаці відбивається найважливіший конституційний принцип - принцип суб`єктивного ставлення до вчиненого, тобто відповідальність тільки при наявності вини, закріплений у ст. 62 КонституціїУкраїни .

Поряд з цим, у цій справі відсутні будь-які докази винності ОСОБА_1 у формі прямого умислу на вчинення правопорушення.

Незаконний перетин або спроба перетину державного кордону України завжди вчиняються з метою у незаконний спосіб, поза пунктом пропуску та поза встановленим порядком покинути територію України.

Для ОСОБА_1 така мета відсутня з наступних підстав.

Зокрема, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з районів військових дій і тимчасово перебуває за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з ним за вказаною адресою перебувають, як внутрішньо переміщені особи, також його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім цього, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства 3-ої групи, безстроково.

Його дружина ОСОБА_2 є також особою з інвалідністю з дитинства 2-ої групи, безстроково.

Тому незаконно перетинати державний кордон, залишаючи при цьому дружину з інвалідністю та двох малолітніх дітей, для ОСОБА_1 є абсолютно позбавленим будь-якого сенсу та змісту.

Так само відсутня мета для незаконного перетину кордону для ОСОБА_1 , як військовозобов`язаного, щоб, до прикладу, уникнути призову на військову службу.

У відповідності до абзаців 3, 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» від 15.03.2021р. №2122-ІХ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю, та які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.

Тобто ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю, та особа, що має дружину з числа осіб з інвалідністю,не підлягає призову на військову службу під час мобілізації одночасно з двох підстав, визначених законом.

Таким чином, для ОСОБА_1 відсутня будь-яка необхідність та мета у незаконному перетині державного кордону України, оскільки при бажанні він зможе виїхати з України у будь-який час у законний спосіб та у будь-якому пункті пропуску через державний кордон України.

Крім цього, ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, не мешканець міста Тячів, взагалі не був обізнаний з тим, що державний кордон України проходить по річці Тиса, і прогулянка по гідротехнічній споруді (дамбі) поблизу річки може бути розцінена як спроба незаконного перетину кордону.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 був затриманий саме під час прогулянки по дамбі, будучи одягнутим у звичайний спортивний одяг, куртку та спортивне взуття, навіть не маючи з собою документів, які посвідчують особу.

При цьому, під час огляду у ОСОБА_1 не було виявлено жодних предметів (засобів, знарядь), за допомогою яких він міг би перетнути річку Тиса шириною близько 70 м. та глибиною близько 1,5 м., враховуючи холодну пору року, низьку температуру води в річці та високий рівень води через паводок.

Зазначені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_1 умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, що є обов`язковою умовою наявності складу правопорушення та настання відповідальності за його вчинення.

З огляду на викладені обставини, один лише протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №007046 від 01.04.2022р. без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом винності ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, і являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи. Поряд з цим, доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушень матеріали справи не містять.

Тому підстав для визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1.ст.204-1 КУпАП у даній справі немає.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 КонституціїУкраїни.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) від 02 листопада 2004 року, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі "Пономарьов проти України" (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд", яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsarv. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Також, у справі "Barbera, MesseguandJabardov. Spain" від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Статтею 62 Конституції України, окрім іншого, передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ті самі приписи повною мірою стосуються встановленої статтею 129 Конституції України засади забезпечення доведеності вини і у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тому просять суд провадження у справі про адміністративне правопорушення №307/1122/22 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-1 КУпАП щодо гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Беручи до уваги вище наведене, суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП не доведена.

При таких обставинах суд знаходить, що адміністративну справу щодо ОСОБА_1 за ст.204-1 ч. 1 КУпАП необхідно закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі ст.ст.204-1 ч.2, 247, 251, 252, 255, 283, 284 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд на протязі 10 днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Суддя В.В. Чопик