ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/817/103/22 Доповідач - Коструба Г.І.
Категорія - ч. 2 ст. 173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І., розглянувши 11 лютого 2022 р. у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі за участю захисника особи, що притягується до адмінвідповідальності, - ОСОБА_1 , - адвоката Кожевнікової О. В. апеляційну скаргу на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 21 грудня 2021 р., якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення із застосуванням вимог до ст. 36 КУпАП України в межах санкції статті, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у виді штрафу в дохід держави в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 454 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 - адвокат Кожевнікова О. В. просить постанову місцевого суду скасувати, провадження у адміністративній справі за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрити за відсутністю у діях її підзахисної складу адміністративних правопорушень.

Вважає оскаржувану постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо порушення норм процесуального права вказує, що 21.12.2021, в день винесення оскаржуваної постанови, вона як представник ОСОБА_1 о 15:00 год. перебувала в Тернопільському міськрайонному суді, проте її не повідомили про судове засідання. Зазначає, що таким чином її підзахисну було позбавлено права на справедливий суд та не було надано можливості подати відповідні пояснення та докази.

Посилається на те, що в судовому засіданні, яке відбулось 16 грудня 2021 року, ОСОБА_1 пояснила, що насправді між її мамою та нею відбувається словесна перепалка відносно дієти її сина, який є діабетиком, крім того, матір забороняє вільно розпоряджатися спільним майном, не дозволяє використовувати багато води. Стверджує, що жодного насильства щодо матері ОСОБА_1 не вчиняла, а навпаки матір, не бажаючи проживати спільно, чинить їй перешкоди в користуванні та володінні приміщенням.

Наголошує на тому, що ОСОБА_1 фактично лише зреагувала на лайку матері, яка постійно провокує конфлікти з метою усунути ОСОБА_1 від користування спільною квартирою.

Звертає увагу на те, що у даному випадку мав місце конфлікт ОСОБА_1 з її матір`ю ОСОБА_2 , який не підпадає під категорію домашнього насильства. Про неприязні стосунки між учасниками конфлікту свідчать письмові пояснення потерпілої.

Зазначає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки у її підзахисної був відсутній умисел на заподіяння шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Наголошує на тому, що хоча у протоколах про адміністративні правопорушення відображено наявність наслідків дій ОСОБА_1 у виді спричинення шкоди психічному здоров`ю потерпілої, однак їх зміст не розкрито та не доведено за стандартом поза розумним сумнівом, а відтак ці доводи ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.

Крім цього, до апеляційної скарги захисник Кожевнікова О. В. додала заяву про поновлення строків на оскарження постанови судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року, в якій просить поновити строк у зв`язку з тим, що під час винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 не була присутня, а повний текст отримала лише 19.01.2022.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилась. ЇЇ захисник адвокат Кожевнікова О. В. зазначила, що її підзахисній відомо про місце та час слухання справи і вона не заперечує проти слухання справи у її відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення захисника особи, що притягується до адмінвідповідальності, - ОСОБА_1 , - адвоката Кожевнікової О. В., яка просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови місцевого суду скаржнику слід поновити, та задовольнити апеляційну скаргу, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що під час винесення постанови судом першої інстанції ОСОБА_1 присутня не була, та те, що копію постанови отримала 19 січня 2022 року, і апеляційну скаргу подано захисником 24 січня 2022 року, вважаю за можливе поновити їй строк на апеляційне оскарження.

Що стосується порушення судом норм процесуального права.

Твердження апелянта про те, що, розглянувши справу без участі захисника, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч. 1 ст. 268 КУпАП, оскільки позбавив ОСОБА_1 можливості реалізувати надані їй законом, як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, права, в тому числі надавати пояснення та відповідні докази, - є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з розписки, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи 21 грудня 2021 о 15 год. 00 хв., що стверджується її підписом (а.с. 36).

При цьому у судовому засіданні, яке відбулось 16 грудня 2021 року, ОСОБА_1 , надаючи пояснення по суті порушень, не повідомила суд про залучення нею захисника. Будь-яких доказів того, що адвокат Кожевнікова О. В. представляла інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції, матеріали справи не містять та судом апеляційної інстанції не здобуто.

Окрім цього, ОСОБА_1 як особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, скористалась своїм правом на апеляційне оскарження, де їй надана можливість повністю використати весь обсяг прав, передбачених КУпАП, щодо дослідження обставин справи для забезпечення всебічності, повноти й об`єктивності та вирішення її в точній відповідності із законом.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП суд (суддя) при розгляді справи про адміністративне правопорушення має всебічно, повно й об`єктивно з`ясувати обставини справи і вирішити її у відповідності до закону.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Проте цих вимог закону суддею суду першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не дотримано, внаслідок чого суддя прийшов до помилкового висновку про вчинення останньою адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Так, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

При цьому суд відповідно до вимог ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2021 року о 07.00 год. громадянка ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою спільного проживання АДРЕСА_1 , вчинила стосовно своєї матері - гр. ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме погрожувала фізичною розправою, ображала нецензурною лексикою, чинила моральний та психологічний тиск, чим могла завдати шкода її психічному здоров`ю.

Крім того, громадянка ОСОБА_1 07 грудня 2021 року о 22.00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , в п`яному вигляді вчинила домашнє насильство відносно матері - ОСОБА_2 , психологічного характеру, а саме виражалась на її адресу нецензурними словами, принижувала її честь та гідність, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю гр. ОСОБА_2 .

Також громадянка ОСОБА_1 07 грудня 2021 року о 22.00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , в п`яному вигляді, вчинила домашнє насильство відносно дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , психологічного та фізичного характеру, а саме шарпала за одяг та штовхала, внаслідок чого могла бути завдана шкода їх психічному та фізичному здоров`ю.

Приймаючи рішення про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень, суд першої інстанції керувався даними, які містяться в протоколах про адміністративні правопорушення серії ВАБ №817453 від 12 грудня 2021 року, серії ВАБ №817452 від 12 грудня 2021 року та серії ВАБ №817463 від 12 грудня 2021 року; рапорті інспектора-чергового Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Голик Т. В. від 07.12.2021; рапорті інспектора-чергового Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Іваник Д. В. від 06.12.2021; заявах ОСОБА_2 від 07.12.2021 та 06.12.2021 з проханням притягнути до відповідальності її доньку ОСОБА_1 , яка вчинила домашнє насильство; письмових поясненнях ОСОБА_2 від 07.12.2021 та 12.12.2021; копії постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.11.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з тим, такі висновки місцевого суду, на думку судді апеляційної інстанції, не є належним чином обґрунтованими, оскільки з вказаних документів неможливо з достовірністю встановити, що ОСОБА_1 порушено вимоги ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Частиною 2 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року (далі Закон) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно із п. 14, п. 17 ч. 1 статті 1 даного Закону передбачено, що психологічне насильство є формою домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, а фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання фізичної або психологічної шкоди.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі словесні образи, погрози, приниження тощо спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Тобто, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.

Так, у справах про психологічне домашнє насильство обов`язково необхідно встановлювати, які саме негативні наслідки для психологічного стану постраждалої особи, перелічені у пункті 14 частини першої статті 1 Закону, настали внаслідок дій кривдника.

У даному випадку в протоколі про адміністративне правопорушення фактично не розкрита об`єктивна сторона правопорушення, зокрема, у ньому не конкретизовано, в чому саме полягало психологічне насильство, вчинене ОСОБА_1 відносно своєї матері, ОСОБА_2 , та дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та чи завдана шкода психічному здоров`ю потерпілих, хоча це прямо випливає з диспозиції ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, як пояснила у судовому засіданні захисник ОСОБА_1 - адвокат Кожевнікова О. В., конфлікт, який виник між сторонами, за своєю природою носить цивільно-правовий характер та стосується спільного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і користування майном, яке знаходиться в ній, додавши, що на даний час ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком та дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають окремо, конфлікти з ОСОБА_2 припинились.

Згідно із ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення серед інших питань вирішує, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

З урахуванням того, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою неправомірних дій і є одним із джерел доказів та підставою подальшого провадження у справі, складений стосовно ОСОБА_1 протокол не може бути визнаний належним та допустимим доказом наявності в її діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Також суд апеляційної інстанції враховує те, що згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №560/751/17 від 27.06.2019, письмові пояснення свідків не є належними доказами правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувались та не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому їх показання не можуть бути беззаперечним доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Будучи викликаною в судове засідання апеляційного суду, потерпіла ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Як вбачається з телефонограми від 28 січня 2022 року, складеної провідним спеціалістом Тернопільського апеляційного суду Щирбою Н. П., про слухання справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на 11 лютого 2022 року об 11 год. 00 хв. потерпіла ОСОБА_2 повідомлена, однак у визначений час в судове засідання не з`явилась. У зв`язку із тим, що судом були вичерпані процесуальні можливості, направлені на виклик потерпілої до суду, розгляд справи був продовжений за її відсутності.

Крім цього, як вбачається з оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративних правопорушень за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП в стані алкогольного сп`яніння. Проте докази на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а тому покладення на суд обов`язків ініціювати збір доказів для доказування вини особи суперечить принципам об`єктивності та неупередженості суду при розгляді справи та є неприпустимим.

Згідно з частини другої статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В той же час, державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинності, закріпленому в статті 62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком.

Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 247 Кодексу України по адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності складу правопорушення.

Враховуючи викладене, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, та того, що суд не наділений повноваженням збирати докази винуватості чи невинуватості особи, притягнутої до адмінвідповідальності, приходжу до висновку, що факт вчинення останньою інкримінованих їй правопорушень, не доведений, а тому провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП слід закрити, за відсутністю в її діях складу адміністративних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Кожевнікової О. В. задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, скасувати, а провадження у справі про адміністративні правопорушення закрити за відсутністю в її діях складу вказаних адміністративних правопорушень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Тернопільського

апеляційного суду Г.І. Коструба