Справа № 456/1112/22
Провадження № 3/456/726/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2022 року суддя Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р. Т. , розглянувши матеріали, які надійшли від виконавчого комітету Стрийської міської ради про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючої, проживаючої по АДРЕСА_1 ,

за ст. 184 ч. 6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

14.04.2022 року о 10.00 год. по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , не виконала рішення Виконавчого комітету Стрийської міської ради № 129 від 28.04.2021, щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини, вчинивши перешкоди колишньому чоловікові - ОСОБА_2 , який проживає окремо від дитини, у спілкуванні з малолітнім чином ОСОБА_3 , 2009р. народження, який проживає з матір?ю - ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 . А саме: не впустила батька дитини у квартиру для спілкування з дитиною, та не відповідала на телефонні дзвінки.

ОСОБА_1 , у судовому засіданні свою вину у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення не визнала, пояснила, що вона на власний розсуд повинна визначати дні побачень свого малолітнього сина із колишнім чоловіком. Нею ж висловлено намір оскаржувати рішення Виконавчого комітету Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області від 28.04.2021 року за № 129 «Про дозвіл гр. ОСОБА_2 , на участь у вихованні малолітнього сина», оскільки із його змістом вона не погоджується та переконана, що побачення батька з дитиною повинні відбуватися виключно у її присутності.

Суддя, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши усі зібрані матеріали адміністративної справи, дійшов такого висновку.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Тобто адміністративне правопорушення це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність у діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження усіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 та 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 35 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського Суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04), зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм та джерел права, а також практики Європейського Суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, а вже тільки потім права батьків.

Диспозиція ч. 6 ст. 184 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення, невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів цієї справи, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, будучи матір`ю, з якою проживає дитина, наведених вище вимог законодавства не дотрималася, так як її вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 184 КУпАП, у розумінні наведених вище приписів ст. ст. 245, 251-252 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами, зокрема такими: протоколом про адміністративне правопорушення №3 від 08.04.2022; письмовими поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,; рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради від 28.04.2021р. №129, постановою Стрийського міськрайонного суду від 01.07.2021 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за ч. 5 ст. 184 КУпАП.

Беручи до уваги вищевикладене, суддя вважає, що у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 184 КУпАП, оскільки остання, будучи матір`ю, з якою проживає неповнолітній син, не надала можливості його батькові, який проживає окремо, повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення, побачитись із ним у визначені для цього дату та час, й тим самим не виконала рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини, що, власне, нею фактично не заперечується, та підтверджується наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Вирішуючи питання про вид стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, ступінь вини ОСОБА_1 , у вчиненому правопорушенні, передбаченому ч. 6 ст. 184 КупАП, яка доведена повністю, а тому вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 , стягнення в межах санкції статті, за якою кваліфікується правопорушення, у вигляді штрафу.

Крім того, відповідно до вимог ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Згідно із Законом України «Про судовий збір», розмір судового збору у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення становить 496,20 грн. (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Керуючись ст.ст. 33, 283, 284 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 6 ст. 184 КУпАП та призначити адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста гривень) грн., з тимчасовим обмеженням у праві виїзду за межі України та обмеження у праві керування транспортним засобом - до виконання рішення в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 496,20 (чотириста дев?яносто шість грн.. 20 коп.) грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: Р. Т. Шрамко