Провадження №: 3/755/5791/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2022 р.

м. Київ

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Бірса О.В. розглянувши справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КпАП) в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» № 1231-IX від 16.02.2021, установив:

Суть питання, що вирішується і за чиєю ініціативою воно розглядається

згідно протоколу про адміністративне правопорушення УПП в м. Києві від 05.10.2022 серії ААД № 149489 ОСОБА_1 (надалі - особа, що притягається до адміністративної відповідальності) 05.10.2022 о 22:30 год. керував ТЗ «КІА», н.з. НОМЕР_1 , по Дніпровській набережній, 2-Б у м. Києві, з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервонніня обличчя, тремтіння пальців рук, та від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, відмовився у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим своїми діями порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху.

У відповідності з положеннями ст. 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, установленню в даній справі підлягають питання визначені ст. 280 КпАП.

Позиція сторін

У судовому засіданні особа, що притягається до адміністративної відповідальності зауважив, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, а навпаки наполягав на його проведенні у закладі охорони здоров`я, однак по прибуттю до лікарні за адресою: м. Київ, вул. 11. Запорожця, 20, співробітники поліції відмовилися очікувати у черзі та повідомили йому, що відносно нього буде складений протокол.

Йому ніхто не вручав копії направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я та не ознайомлював з його змістом.

Захисник Харчук О.П. указав, що складений протокол не відповідає вимогам КпАП, враховуючи відсутність доказів, які в контексті положень ст. 251 КпАП, регламентують відомості, що можуть бути належними доказами в ході підтвердження тих чи інших обставин, у т.ч. з огляду на порушення вимог ст. 266 КпАП, у зв"язку з чим вина ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України, а тому справа підлягає закриттю на підставі п. 1) ст. 247 КпАП.

В т.ч. щодо відсутності в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, відмітив, що склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП існує за одночасної наявності наступних обставин: в особи, яка керує транспортним засобом, наявні ознаки сп`яніння; водій відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду; відмова зафіксована в протоколі.

Відповідно до пункту 2.5 «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Водночас з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, а навпаки наполягав на його проведенні саме у закладі охорони здоров`я, однак по прибуттю до лікарні за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 20, співробітники поліції відмовилися очікувати у черзі та повідомили йому, що відносно нього буде складений протокол. Також з пояснень, ОСОБА_1 вбачається, що йому ніхто не вручав копії направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я та не ознайомлював з його змістом.

Таким чином, викладене свідчать про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП, а саме відсутність об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, яка полягає у відмові саме від законного порядку огляду.

Вказана позиція підтверджуються висновками апеляційних судів (постанова Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2018 справа № 761/24997/18; постанова від 16.04.2018 справа № 752/21902/17 Апеляційний суд м. Києва; постанова від 03.02.2020 справа № 760/29532/19 Київський апеляційний суд; постанова від 17.01.2022 справа № 761/35908/21 Київський апеляційний суд).

Що стосується порушення процедури застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції відеозапису під час оформлення адміністративного матеріалу, то захист указав, що в матеріалах справи відсутній відеозапис з портативного відеореєстратора на якому було б зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать про недотримання встановленого законом порядку огляду, а саме порушення ч.2 ст.266 КпАП, п. 5 розділу II Інструкція 1026. що прямо вказує на відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення в силу приписів ч.5 ст. 266 КпАП, оскільки за відсутності відеозапису з портативного відеореєстратора не можливе» встановити всіх обставин та складу адміністративного правопорушення, а також оцінити дії поліцейських під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які пояснення свідків та інформація щодо їх залучення, що також вказує на порушення працівниками поліції вимог ч. 2 ст.266 КпАП, та вказує на відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення., передбаченого ст. 130 КпАП та відсутність будь-яких доказів винуватості ОСОБА_1 .

Щодо неналежного направлення ОСОБА_1 для проходження огляду на стан сп`яніння,то адвокат відмітив, що в порушення вказаних вимог Закону та Інструкції № 1452/735, в матеріалах справи відсутнє письмове направлення про направлення ОСОБА_1 на огляд до закладу охорони здоров`я, а з пояснень, ОСОБА_1 вбачається, що йому ніхто не вручав копії направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я та не ознайомлював з його змістом.

Аналогічна позиція висловлена Київським апеляційним судом у постанові від 13.05.2021 року в справі № 355/20/21.

Стислий опис обставин справи

За даними УПП в м. Києві особа, що притягається до адміністративної відповідальності порушив п. 2.5 ПДР за обставин описаних в протоколі про адміністративне правопорушення (див. розділ «суть питання»).

Джерела права та акти їх застосування

Кодекс України про адміністративні правопорушення:

Стаття 130. Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […]:

Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […], а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […], - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних.

Стаття 266. Відсторонення осіб від керування транспортними засобами, […] та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […]:

Особи, які керують транспортними засобами, […] і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані […] сп`яніння […], підлягають […] оглядові на стан […] сп`яніння […].

Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, […], на стан […] сп`яніння […], проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, […], на проведення огляду […], поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Огляд осіб на стан […] сп`яніння […], здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення.

Огляд […] проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Направлення особи для огляду на стан […] сп`яніння […] здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі - Інструкція):

I. Загальні положення

1. Ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння […] (далі - стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду.

2. Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

3. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

4. Ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння […], є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

6. Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, […]; лікарем закладу охорони здоров`я […].

7. У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, […] відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я).

II. Проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським і оформлення його результатів

1. За наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, […].

3. Поліцейськими використовуються спеціальні технічні засоби, […].

6. Огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

Не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви.

8. Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану […] сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103 (далі - Порядок):

2. Огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані […] сп`яніння […], згідно з ознаками такого стану, […].

3. Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу […]; лікарем закладу охорони здоров`я […].

4. […] Не можуть бути залучені як свідки працівники Національної

поліції […].

6. Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу […], направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.

8. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду […] поліцейський […] складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння […].

Мотиви, з яких виходив Суд при ухваленні постанови, і положення закону, яким він керувався у ракурсі встановлених обставин із даного питання

Суд дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, відповідно до пункту 2.5 наведених Правил, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності (див. постанову ВС від 25 травня 2021 року у справі № 383/1120/16-а (2-а/383/4/17).

Відповідно до частини першої статті 9 та статті 10 КпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

З урахуванням того, що за змістом статті 251 КпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Сам обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч. 2 ст. 251 КпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, слід зауважити, що системний аналіз змісту положень КпАП в поєднанні з вказаною позицією Конституційного Суду України та ЄСПЛ, що ураховується з огляду на норми ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", свідчать, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі передбачені ст. 280, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Проаналізувавши, у цьому провадженні наявні у ньому фактичні дані, які як докази були зібранні УПП, суддя установила, що вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КпАП не є дійсною та доведеною з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», у розрізі такого.

Судом досліджено відеозапис УПП та установлено, що у відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Серед іншого необхідно вказати, що п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 03.02.2016р. № 100 встановлює, що після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно.

Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення (див. п. 5 Розділ ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026).

ВС у справі № 216/5226/16-а в постанові від 18.07.19 указав, що доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Однак, з наданого запису установлено, що він не містить у собі цілісний запис, а лише його фрагменти з яких не можливо повноцінно спростувати доводи захисту висловлені в суді щодо порушення допущенних на їх переконання з боку УПП в частині дотримання алгоритмів указаних ст. 266 КпАП.

Відеозапис з нагрудної камери поліцейського не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій (складання протоколу).

Тим самим, в ключі наведеного та вказаної позиції ВС у справі № 216/5226/16-а в постанові від 18.07.19 цей запис не може бути доказом порушення ПДР, а саме їх пункту 2.5.

Підстав для допиту поліцейських з цих питань передумов не убачається, то Суд враховує таке: (1) поліцейський є зацікавленою особою, а тому його рапорт не може бути доказом вчинення адміністративного правопорушення (див. позицію ВС в справі № 524/5741/16-а у постанові від 20.05.2020); (2) пояснення особи, яка склала протокол не можуть бути доказами вчинення адмінправопорушення (позиція ВС у справі № 161/5372/17 у постанові від 29.04.2020), так як цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставин справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти та, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами; (3) під час складення постанови у справі про адміністративне правопорушення відповідач діяв як службова особа - інспектор патрульної поліції. Суд зазначає, що свідчення тільки такої особи у цій справі не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконував функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху (див. постанову ВС від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а).

Тим самим аналізуючи наслідки цих порушень Суд оцінює їх в такому ключі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року в справі № 756/10060/17 указала, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів […] судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави […], охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття […] правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене Суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

В цій ситуації, ураховуючи, що йдеться про порушення п. 2.5 ПДР, а не 2.9 ПДР, втрата відеозапису, як доказу, при (1) відсутності залучення двох свідків, котрі б відповідали критеріям пункту 6 Інструкції та (2) відсутність направлення на огляд при відмові руйнує повністю доказове значення самого протоколу, адже не дає змоги у будь-який інший спосіб перевірити факт «відмови».

Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні протоколу зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні (див. постанову ВС від 06 вересня 2019 року у справі № 161/12369/17).

Щодо ролі протоколу про адміністративне правопорушення в такій ситуації, як доказу, відповідно до ст. 251 КпАП, то Суд зауважує таке.

Відповідно щодо протоколу про адміністративне правопорушення, як доказу, у розрізі норм ст. 251 КпАП, слід ураховувати, що відповідно до ст. 256 указаного Кодексу у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку прйиняття такого рішення (формування протоколу) має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

У світлі чого в ключі наведеного слід констатувати, що протокол про адміністративне правопорушення

? є належним доказом у разі його відповідності вимогам ст. 256 КпАП, тобто за умови, коли він, як доказ містить у собі фактичні дані, що прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів;

? є допустимим доказом у разі, якщо останній

(а) складений уповноваженою на те особою в ключі положень ст. 255 КпАП;

(б) отриманий не внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо питання достатності протоколу про адміністративне правопорушення, як самостійного доказу для установлення обставин визначених ст. 280 КпАП в їх сукупності, то слід зауважити таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

ВС у постанові від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а указав, що силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 473/2010/17 ВС вказав, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно слідує, що стандарт «достатніх підстав (доказів) вважати», котрим фактично послуговується компетентна особа при складані проколу про адміністративне правопорушення, є нижчим ніж стандарту «поза розумним сумнівом».

Для цілей стандарту «достатніх підстав (доказів) вважати» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно зв`язують особу з певним правопорушенням (демонструють імовірну причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше провадження у порядку КпАП, однак Суд при розгляд справи по суті у т.ч. при їх оцінці керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» та таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Для прикладу, щодо інших доказів, котрі відносяться до числа визначених ст. 251 КпАП ВС у порядку положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окрім уже вище наведених

(див. позиції ВС в справі № 524/5741/16-а у постанові від 20.05.2020; у справі № 161/5372/17 у постанові від 29.04.2020; постанові від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а), сформував такі орієнтири, як-то:

? обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні (див. постанову ВС від 29.04.2020 у справі № 161/5372/17);

? сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності (позиція ВС у справі № 537/2088/17 у постанові 15.05.19);

? УПП у своїй діяльності порушені принципи всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, оскільки було застосовано спрощений підхід, а саме: обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (показання свідків, відеофіксація тощо, (див. постанову ВС від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а);

? суддя не здійснила належного з`ясування всіх обставин цих справ, зокрема всіх елементів об`єктивної сторони адміністративного правовопрушення та притягнула до відповідальності зазначених осіб на підставі доказів, отриманих з одного джерела - від працівників міліції (див. постанову ВП ВС від 03 червня 2021 року в справі № 800/540/16).

У світлі чого слід констатувати, що складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності (ВС/КАС у справі № 524/5741/16-а від 20.05.2020), а тому останній (протокол про адміністративне правопорушення)

? за своєю правовою природою

(а) не може бути єдиним (самостійним) беззаперечним доказом усіх обставин з числа визначених ст. 280 КпАП, зокрема щодо суті адміністративного правопорушення (у т.ч. місяця і часу), з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», так як обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували указані обставини (визначені ст. 280 КпАП) і не викликали сумніви у суду, а при їх відсутності дані щодо суті адміністративного правопорушення можуть сприйматися лише, як такі, що собою відповідають стандарту «достатніх підстав (доказів) вважати».

Тобто, цей доказ сам по собі не доводить правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності іншими доказами з числа передбачених ст. 251 КпАП.

Бо, не може йти мова про безпосереднє, поза всяким сумнівом, об`єктивне сприйняття обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи в особи, котра формує такий доказ, адже відсутнє нейтральне становище такої особи, відповідно не можливо бути упевненим у тому, що вона об`єктивно та правильно засвідчила події і факти так, як вони дійсно відбувалися, тобто зафіксувати можливость уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами;

(б) сам по собі може бути доказом певних фактичних даних з числа тих, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, як-то засвідчувати відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, рід її занять тощо.

? як доказ повинен узгоджуватись з іншими доказами у справі, так як саме тоді можуть бути визнані судом достовірним та достатнім для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Однак, будь-яких інших належних та допустимих доказів в ході судового розгляду здобуто не було та суду не надано.

Відповідно оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Статтею 7 КпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами (див. постанову ВС від 09 серпня 2019 року у справі № 760/20247/16-а).

Як наслідок на переконання суду дані відображенні УПП про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення за ст. 130 КпАП є сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», адже управління у своїй діяльності, в цій справі, порушило принципи всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, оскільки було застосовано спрощений підхід, а саме: обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (показання свідків, відеофіксація тощо).

Відповідно до ст. 284 КпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Тим самим, дана правова норма (ст. 284 КпАП) не передбачає судового рішення про направлення справи на дооформлення.

За таких обставин, враховуючи вище викладене Суд вважає, що у діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КпАП, так як у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться судом в цій справі на її користь.

Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За таких обставин факт вчинення особою указаного правопорушення є недоведеним.

Згідно п. 1) ст. 247 КпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане адміністративне провадження, з урахуванням вимог п. 1) ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю, а судовий збір не підлягає стягненню з особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з встановленням обставин визначених п. 1) ст. 247 КпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 130, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 283-285 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суддя постановила :

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КпАП в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» № 1231-IX від 16.02.2021 закрити на підставі п. 1) ст. 247 даного Кодексу.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені Кодексом України про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

С у д д я Оксана БІРСА