НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

06 січня 2022 року Справа № 322/1132/21 (Провадження № 3/322/27/22)

Суддя Новомиколаївського районного суду Запорізької області Губанов Р.О., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла до суду 23.12.2021 з відділення поліції №3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, ч.1 за ст.44-3 КУпАП щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , протягом року не притягувався до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП,

встановив:

згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 17 грудня 2021 року серії ВАБ 833806, який міститься в матеріалах цієї справи, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.44-3 КУпАП, а саме: «17.12.2021 близько 15:10 ОСОБА_1 перебував в громадському місці у приміщенні магазину «Продукти» за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Різдвянка, вул. Центральна, буд. 30, без документів, що посвідчує особу, чим порушив п.п.2 п.3 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 зі змінами».

На підтвердження цих обставин надано копія постанови серії ЕГА №556406 по справі про адміністративне правопорушення, письмове пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, рапорт інспектора СРПП відділення поліції №3 Запорізького РУП Бегея О., фотокопія.

ОСОБА_1 підписано протокол про адміністративне правопорушення. Зі змісту письмового пояснення випливає, що ОСОБА_1 у зазначений час перебував у магазині без документів, що посвідчують його особу.

Свідки зазначеного правопорушення, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, відсутні.

Вирішуючи питання про наявність підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності, суддя виходить з наступного.

Адміністративна відповідальність за ст.44-3 КУпАП настає у разі порушення правил щодо карантину людей, санітарно - гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція вказаної норми є бланкетною, тобто такою, що відсилає до норм іншого нормативно - правового акта, тому, формулюючи суть адміністративного правопорушення, вказівка на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

Положенням ст.1 вказаного закону серед інших термінів визначено терміни:

карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб;

санітарно-протиепідемічні правила і норми - нормативно-правові акти (накази, інструкції, правила, положення тощо) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, вимоги яких спрямовані на запобігання виникненню та поширенню інфекційних хвороб;

протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій;

Положенням пп.2 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 передбачена заборона щодо перебування особи на вулиці без наявності у неї документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус.

Європейським судом у процесі тлумачення положень конвенції створено автономне поняття «Якість закону». У справі «Корецький та інші проти України», зокрема, в пп.4647 рішення ЄСПЛ дійшов такого висновку: навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у п.2 ст.11 конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а й також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до позиції ЄСПЛ закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований достатньо чітко для того, щоб вона могла передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права - одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих конвенцією.

Відповідно до ч.1. ст.2 Протокол №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Це право також закріплено ст.33 Конституції України.

Вказане право особи не є абсолютним і може бути обмежено у передбачених законом випадках, зокрема Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та іншими нормативно-правовими актами прийнятими в контексті запобігання виникненню та поширенню інфекційних хвороб;

Зі змісту положень загаданого закону, крізь призму постанови КМУ можна зробити висновок, що заборона перебування на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні встановлюється через існування потенційного ризику інфікування або поширення цією особою інфекційної хвороби, в разі якщо ця особа є хворою або контактування з іншою хворою особою, з метою подальшої ідентифікації цієї особи, задля вжиття протиепідемічних заходів. Однак якщо особа не є хворою і не контактувала з іншою хворою особою, відсутність у неї при собі під час знаходження на вулиці документів, не вказує навіть на потенційне існування ризику поширення хвороби, отже не становить складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП.

Згідно з ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 06.01.2022 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не повідомив.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано лише копію постанови серії ЕГА №556406 по справі про адміністративне правопорушення, письмове пояснення ОСОБА_1 , рапорт інспектора СРПП відділення поліції №3 Запорізького РУП Бегея О. і фотографія особи чоловічої статті.

Перелічені докази у своїй сукупності можуть лише свідчити про те, що ОСОБА_1 у вказаних в протоколі час і місці перебував без документів, що посвідчують особу. Натомість доказів того, що останній є хворим на інфекційну хворобу чи контактував з іншою хворою особою, відсутні.

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого порядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі та гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

ЄСПЛ у справі «AllenetdeRibemont v. France» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

З огляду на вказане, суддя доходить висновку, що провадження у справі щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.44-3 КУпАП підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 221, 247, 283-285, 294 КУпАП, суддя

постановив:

закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.44-3 КУпАП щодо ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Р.О. Губанов