ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» вересня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд

у складі: головуючої судді Фаріонової О. М.

за участю секретаря Горковенко В. С.

учасників судового провадження:

прокурора Шевченко В. П. (в режимі відеоконференції)

захисника Козачини А. М. (в режимі відеоконференції)

особи яку притягнуто до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника Козачини А.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1

на постанову судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лимани, Жовтневого району, Миколаївської області, працює директором Миколаївського обласного центру зайнятості, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.

Згідно постанови судді, у відношенні ОСОБА_1 складено протокол №534 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, згідно якого останній вніс завідомо недостовірні відомості до щорічної електронної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, які відрізняються від достовірних даних на 280,6 прожиткових мінімумов для працездатних осіб, тобто на суму від 100 до 500 прожиткових мінімумов для працездатних осіб, чим порушив ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції".

Визнаючи ОСОБА_1 винним за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, суддя зазначив, що відповідно до висновку НАЗК від 18.10.2021, ОСОБА_1 є суб`єктом декларування на підставі п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції». Будучи директором Миколаївського обласного центру зайнятості, ОСОБА_1 є посадовою особою юридичної особи публічного права, а отже є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону.

Згідно п. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" особи, зазначені в п. п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік.

В ході огляду веб-сайту Єдиного державного реєстру декларацій встановлено, що ОСОБА_1 25.03.2021 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік.

Результатами повної перевірки щорічної декларації за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , - директором Миколаївського обласного центру зайнятості, встановлено, що суб`єкт декларування подав недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 637 122,48 грн. або від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату декларації за 2020 рік.

Суддя дійшов висновку, що у справі про адміністративне правопорушення стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які могли б спростувати позицію Національного агентства з питань запобігання корупції, щодо умислу вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 та вважав, що у діях останнього наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

Разом з тим, суд встановив, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинено 25.03.2021, а виявлено 18.10.2021.

Тому суд першої інстанції закрив провадження у справі, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Козачина А. М. в інтересах ОСОБА_1 просить постанову скасувати, а провадження по справі закрити у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Захисник вважає, що норми Закону України «Про запобігання корупції» не поширюється на посадових осіб Миколаївського обласного центру зайнятості. Тому вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення є безпідставним та необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять відомостей, які б вказували на умисне завідомо недостовірне внесення ОСОБА_1 відомостей до щорічної декларації, та що він мав умисел на порушення вимог фінансового контролю чи переслідував будь-який корупційний інтерес.

Зазначила, що при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого, суд позбавлений можливості досліджувати та вирішувати питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши доводи захисника Козачини А. М. та ОСОБА_1 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора Шевченка В.П., який вважав постанову судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах (за відсутності апеляційної скарги прокурора), апеляційний суд встановив таке.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Однак, зазначених вимог закону суд не дотримався.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, суд першої інстанції взагалі не зазначив, які обставини адміністративного правопорушення визнані доведеними, а лише послався на наступне (дослівно): 09.11.2021 у відношенні ОСОБА_1 складено протокол № 534 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, згідно якого останній вніс завідомо недостовірні відомості до щорічної електронної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, які відрізняються від достовірних даних на 280,6 прожиткових мінімумов для працездатних осіб, тобто на суму від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, чим порушив ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції".

За такого, суд лише констатував, що у відношенні ОСОБА_1 складено адміністративний протокол, зазначив статтю КУпАП, за якою цей протокол складено, та зазначив, що ОСОБА_1 вніс недостовірні відомості у декларацію, не вказавши на яку суму (у рішенні мститься лише посилання на кратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Але, в порушення вимог ст. 283 КУпАП, у оскаржуваній постанові взагалі не зазначено опису обставин справи, що визнані судом доведеними, зокрема, щодо місця? часу та суті адміністративного правопорушення, не зазначено, чи є ОСОБА_1 суб`єктом правопорушення, які саме дії він вчинив, які саме недостовірні відомості внесені до щорічної декларації за 2020 рік.

В розумінні вимог ст. 251 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є лише одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Тому, пославшись в мотивувальній частині постанови на протокол про адміністративне правопорушення, без зазначення, які саме обставини цього правопорушення встановлені під час судового розгляду, без формулювання суті адміністративного правопорушення та зазначення фактичних обставин, визнаних судом доведеними, судом допущено такі порушення вимог закону, що позбавляють апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги сторони захисту перевірити обґрунтованість прийнятого рішення.

У даному випадку, за відсутності апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості прийняти рішення про визнання особи винною у вчиненні тих обставин, які йому інкримінуються згідно з протоколом про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши дані протоколу про адміністративне правопорушення та зміст оскаржуваної постанови, апеляційний суд встановив таке.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", особи, зазначені в п. 1 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону (підпункт «в» - державні службовці), зобов`язані щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік.

Як вбачається зі скриншоту сторінки веб-сайту Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 25.03.2021 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік (а. с. 16, 32-39).

Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення №534 від 09.11.2021, ОСОБА_1 у зазначену декларацію вніс недостовірні відомості, зокрема, не зазначив наступні відомості: про дохід, отриманий від продажу легкового автомобіля Infinity QX 56 у сумі 620 000 грн, а також не зазначив про грошовий актив у вигляді коштів, розміщених на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 17 122 грн 48 коп, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 45, п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Що стосується внесення недостовірних відомостей про дохід, отриманий від продажу легкового автомобіля Infinity QX 56 у сумі 620 000 грн, про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, то в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав.

Пояснив, що у нього не було умислу на приховування факту отримання прибутку з продажу автомобіля, оскільки у декларації за 2020 рік він задекларував дохід від продажу автомобіля. Однак, при заповненні декларації помилився та за відсутності будь-якого умислу відобразив факт продажу автомобіля у розділі 14 декларації «Видатки та правочини суб`єкта декларування», а не у розділі 11 «Доходи, у томі числі подарунки». Зазначив, що про відсутність умислу на приховання доходу від продажу транспортного засобу вказує також факт декларування суми прибутку, отриманої від продажу автомобіля, у розділі 12 Декларації «Грошові активи».

На зазначені доводи суд першої інстанції уваги не звернув та належним чином їх не перевірив.

Як вбачається з доданої до протоколу копії щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік (а. с. 32-39), в розділі 11 «Доходи, в тому числі подарунки», суб`єкт декларування не зазначив відомості про дохід, отриманий ним від продажу легкового автомобіля в сумі 620000 грн.

Разом з тим, зазначені відомості відображені декларантом у розділі 12 Декларації «Грошові активи», де ОСОБА_1 вказав про розмір активу в сумі 620000 грн у виді готівкових коштів, та у розділі 14 декларації «Видатки та правочини суб`єкта декларування» зазначено інформацію про здійснення продажу транспортного засобу 12.11.2020 (а.с. 37-39).

Також у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 у поданій декларації за 2020 рік у розділі 12 Декларації «Грошові активи» не зазначив про грошовий актив у вигляді коштів, розміщених на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 17 122 грн 48 коп.

Проте, як слідує зі змісту оскаржуваної постанови судді, вона не містить взагалі будь-яких обґрунтувань з цього питання. У постанові не наведено жодного пояснення ОСОБА_1 щодо мотивів невнесення цієї інформації у декларації, не наведено доказів на підтвердження доведеності вини особи у невнесенні відомостей до декларації у розділі 12.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 також стверджував про відсутність умислу на невнесення цієї інформації у декларації, та пояснив, що вартість цього грошового активу не перевищувала 50 прожиткових мінімумов для працездатних осіб, а тому не підлягала декларуванню.

Ці твердження також не спростовані під час судового розгляду.

Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, суддя обмежився лише посиланням на наступні докази:

- довідку №674/21 Національного агентства з питань запобігання корупції від 18.10.2021 за результатами повної перевірки декларації щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 - директором Миколаївського обласного центру зайнятості, згідно якій суб`єкт декларування при складенні та поданні декларації зазначив недостовірні відомості, чим не дотримався вимог п.п. 1,2, 7 та 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» (а.с. 26-31);

-висновок, затверджений заступником Голови Національного агентства з питань запобігання корупції від 18.10.2021, згідно якого за результатами повної перевірки декларації щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 (а.с.22-25).

Суддя констатував, що у зазначених довідці та висновку стверджується, що суб`єкт декларування подав у декларації недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 637122,48 грн або від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату декларації за 2020 рік.

Разом з тим, суддя не звернув увагу на обставини, зазначені в описовій частині зазначеного висновку та довідки, де стверджується, що інформація про суму отриманого доходу від продажу легкового автомобіля в розмірі 620000 грн відсутня у будь-якому розділі декларації, що не відповідає матеріалам справи, оскільки з дослідженої під час апеляційного розгляду декларації вбачається, що ці відомості відображені декларантом у розділі 12 Декларації «Грошові активи», та у розділі 14 декларації «Видатки та правочини суб`єкта декларування».

Суддя дійшов висновку, що у справі про адміністративне правопорушення стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які могли б спростувати позицію Національного агентства з питань запобігання корупції щодо умислу вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 .

Однак, ці висновки є неправильними, оскільки ОСОБА_1 в суді першої інстанції стверджував, що вказав дійсну суму прибутку від продажу автомобіля, але у іншому розділі Декларації «Грошові активи», що, на думку апеляційного суду, вказує, що він не переслідував будь-який корупційний інтерес, оскільки відобразив цей дохід у Декларації.

Що стосується доводів ОСОБА_1 щодо не зазначення ним у декларації про грошовий актив у вигляді коштів на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 17 122 грн 48 коп, то апеляційний суд констатує, що під час судового розгляду суд першої інстанції взагалі не досліджував обставини невнесення ОСОБА_1 даних щодо цього грошового активу, та у оскаржуваному рішенні не навів мотивів на підтвердження обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції», не підлягають декларуванню наявні грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, сукупна вартість яких не перевищує 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня звітного періоду.

Враховуючи зазначені вимоги закону, є слушними пояснення ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду про те, що грошовий актив у вигляді коштів на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 17 122 грн 48 коп не підлягав декларуванню, оскільки не перевищує 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня звітного періоду.

Диспозицією ч. 4 ст. 172-6 КУпАП передбачено подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

З аналізу системного зв`язку Преамбули Закону України Про запобігання корупції, із приписами ч.4 ст.172-6 КУпАП вбачається, що наявність умислу є обов`язковою складовою цього адміністративного правопорушення.

Цим вимогам закону суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення належної оцінки не надав та дійшов хибного висновку про винуватість ОСОБА_1 та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.172-6 КУпАП.

Склад адміністративного правопорушення - це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.

Суд вважає, що при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, залишилось недоведеним форма вини, мета і мотив його вчинення. Жоден з доказів, які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення щодо ОСОБА_1 не підтверджує поза розумним сумнівом наявності у його діях умислу подати завідомо недостовірні відомості у декларації.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що надані до протоколу про адміністративне правопорушення докази не підтверджують наявності умислу у вчиненні даного адміністративного правопорушення, що свідчить про відсутність у діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

За таких обставин, суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.

Разом з тим, враховуючи вимоги ст. 294 КУпАП, справа підлягає закриттю не на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, як вважає апелянт, а з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Оскільки постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, проте з інших підстав, ніж просить апелянт, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Козачини А. М. задовольнити частково.

Постанову судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2022 року, якою ОСОБА_1 визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Фаріонова