КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/2589/21-п Головуючий в суді І інстанції Константінова К.Е.
Провадження № 33/824/3879/2022 Головуючий в суді ІІ інстанції Сушко Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Сушко Л.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 020718 від 27 грудня 2020 року, вбачається що ОСОБА_1 27.12.2020 року о 11 год. 10 хв. в м. Києві на вул. М. Бойчука, 42, керував автомобілем Хьюндай, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: порушення мови, координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, всупереч п. 2.5 Правил дорожнього руху відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в законному порядку в присутності двох свідків.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 10200,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 454,00 грн.

Не погодився із вказаною постановою суду, ОСОБА_1 25 листопада 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі, апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року, посилаючись на те, що ним пропущений цей строк з поважних причин, оскільки про існування оскаржуваної постанови дізнавсялише 27 травня2022 року.

У судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про розгляд справи до суду не з`явився.

Представник Київської міської прокуратури у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню особі, яка її подала, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову було прийнято судом 22 лютого 2021 року. Строк на апеляційне оскарження обраховується з дня винесення постанови, а тому останнім днем на апеляційне оскарження постанови є 04 березня 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова винесена Печерським районним судом м. Києва 22 лютого 2021 року за відсутності ОСОБА_1 ..

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що останній був повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції. Зокрема, 03 грудня 2021 року ним було направлено на електронну адресу суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. Згідно розписки, яка міститься у вказаній заяві, ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи та вказав, що копії відео не потребує (а.с.12). Також 20 лютого 2021 року ОСОБА_1 на електронну адресу суду було направлено заяву про усунення перешкод в доступі до правосуддя, в якій останній, зокрема просив скопіювати вміст оптичного диска та відкласти розгляд справи, не менше ніж на 7 днів, для ознайомлення із вмістом диску (а.с. 18-20). Вказана заява була отримана суддею першої інстанції 23 лютого 2021 року, тобто після судового засідання призначеного та проведеного 22 лютого 2021 року.

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що оскаржувану постанову судом першої інстанції було надіслано судом: 29.03.2021, зареєстровано: 30.03.2021, оприлюднено: 30.03.2021.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав до Печерського районного суду міста Києва 25 листопада 2022 року, тобто з пропуском десятиденного строку на апеляційне оскарження.

При цьому, вперше апеляційну скаргу ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції 03 червня 2022 року, також пропустивши встановлений ч.2 ст. 294 КУпАП строк на апеляційне оскарження (а.с. 36-41).

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2022 року апеляційну скаргу було повернуто скаржнику, як таку, що подана після закінчення строку на апеляційне оскарження та відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження (а.с. 44-45).

У цій постанові, яка набрала законної сили та є чинною, апеляційний суд надав оцінку доводам скаржника щодо поважності причин для поновлення строку на апеляційне оскарження постанови та визнав їх неповажними.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватись у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства»).

Частиною 2 ст.294 КУпАП визначено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Згідно із ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в процесі судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи, що скаржник був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких доказів неможливості подання апеляційної скарги у строк, визначений законом, заявником надано не було, суд вважає, що правові підставі для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.

Посилання ОСОБА_1 про те, що лише 27 травня 2022 року він дізнався про існування оскаржуваної постанови не підтверджене жодними доказами та не може бути визнано поважною причиною пропуску процесуального строку, оскільки початок строку апеляційного оскарження постанови обраховується з дня її винесення і цей строк ніяким чином не пов`язаний з отриманням копії судового рішення.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 не навів обставин, які завадили йому подати апеляційну скаргу на постанову судді у передбачений законом десятиденний строк, починаючи з моменту винесення постанови, які могли бути визнані поважними причинами пропуску згаданого строку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Враховуючи вищевикладене, зазначені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими та неповажними, оскільки ним не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне оскарження постанови суду першої інстанції.

Таким чином, ОСОБА_1 слід відмовити в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року, а апеляційну скаргу відповідно до вимог ст.294 КУпАП повернути особі, яка її подала.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 294 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року - повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено «27» грудня 2022 року.

Суддя Київського апеляційного суду Л.П. Сушко