ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1582/22 Головуючий суддя І інстанції Чижиченко Д.В.
Провадження № 33/818/1198/22 Суддя доповідач Грошева О.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Валки

Суддя Харківського апеляційного суду Грошева О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2022 року, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Харкова,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.

Постановою встановлено, що 03 червня 2022 року о 11.00 год. В м. Харкові по вул. Дудинської біля буд. 42 водій ОСОБА_1 керував автомобілем Ниссан Мікра, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідність, сильно звужені зіниці очей, сильно виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я КЗОЗ ОНД за адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 26, водій відмовився у присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, посилаючись на те, що наркотичних засобів він не вживав. Вважає, що працівники поліції, під час спілкування з ним, діяли незаконно. Вказує, що він не був відсторонений від керування автомобілем. Зазначає, що у той час, коли працівники поліції направляли його на проведення огляду на стан сп`яніння, він не зміг би його пройти, оскільки закінчився робочий час медичної установи. Також посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції, яке було призначено на 12.09.2022 року на 10.30 год. ОСОБА_1 не з`явився. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив номер мобільного телефону, на який 06.09.2022 року об 15.47 год. секретар судового засідання передав останньому телефонограму щодо місця та часу розгляду його апеляційної скарги (арк. 28).

Разом з цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2022 року.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Також, згідно з усталеною практикою Суду, учасники справи в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи, яка її подала, а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.

Слід також зазначити, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та ОСОБА_1 не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 не цікавився станом розгляду його апеляційної скарги. Клопотань через канцелярію суду про відкладення розгляду справи не подавав.

Крім того, судом апеляційної інстанції здійснювалися заходи щодо виклику свідка ОСОБА_2 (арк. 29), але останній в судове засідання не з`явився, у зв`язку з чим суд вирішив провадити апеляційний розгляд без його участі та без участі апелянта, який без поважних причин не прибув в судове засідання, з урахуванням доводів, які містяться в апеляційній скарзі, та наявних відомостей у матеріалах справи.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості примусово доставити свідків в судове засідання, а тому, відповідно до вимог чинного КУпАП, виконав усі можливі дії для виклику свідків в судове засідання.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. ст. 268, 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 , виходячи з відомостей, що є наявні в матеріалах цього провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.5.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови встановлено, що апелянтом в скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі та не повідомляв його про час та місце розгляду справи.

Проте, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення (арк.3) вбачається, що ОСОБА_1 власноручно підписав цей протокол та отримав його копію. В цьому протоколі заначено, що справа буде розглядатись саме Жовтневим районним судом м. Харкова.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 об`єктивно був повідомлений про те, що справа про адміністративне правопорушення стосовно нього буде розглядатись саме Жовтневим районним судом м. Харкова, про що він особисто розписався у протоколі, однак не вживав будь-яких дій щоб дізнатись про цей розгляд, про що свідчить відсутність будь-яких заяв, клопотань чи запитів в матеріалах справи, а тому такі апеляційні доводи є не обгрунтованими.

Поряд з цим, ОСОБА_1 був ініціатором апеляційного розгляду цієї справи, однак будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, що об`єктивно свідчить про нехтування ОСОБА_1 своїми процесуальними правами, що не перешкоджає проведенню апеляційного перегляду справи.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що працівники поліції під час складення протоколу стосовно нього, діяли незаконно, а саме незаконно, на його думку, зупинили автомобіль, яким він керував, провели огляд його особистих речей. Також вважає, що рапорт, який міститься в матеріалах справи, долучений до справи з порушенням вимог чинного законодавства.

Проте, належить взяти до уваги те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_1 не оскаржувалися, тобто останній не звертався із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва, не звертався із позовом до суду в порядку КАСУ, а також не звертався із відповідними заявами у порядку, передбаченому КПК України до правоохоронних органів, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом доводів апелянта щодо незаконності дій працівників поліції та розцінюється апеляційним судом як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу, в наслідок чого суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості їх врахувати.

За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.

Поряд з цим, ОСОБА_1 посилається на те, що він не перебував у стані наркотичного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції ставиться критично до таких доводів, оскільки працівник поліції в протоколі про адміністративне правопорушення зазначив, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння. Тобто працівник поліції під час спілкування з ОСОБА_1 лише виявив ознаки перебування останнього у стані наркотичного сп`яніння, а пройти огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 відмовився, за що і передбачена адміністративна відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП.

Поряд з цим в своїх письмових поясненнях в протоколі (арк.3) ОСОБА_1 власноручно зазначив, що вживав амфетамін, однак йому терміново необхідно було сісти за кермо автомобіля. Отже, факт вживання наркотичних засобів ОСОБА_1 підтвердив власноручними поясненнями, які зафіксовані у протоколі, однак зміст протоколу вказує на відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі апеляційні доводи є не обгрунтованими.

Крім того, апелянт посилається на те, що пройти огляд у медичному закладі він не зміг би, оскільки направлення на огляд працівники поліції склали об 17.00 год., а відповідний заклад працює до 18.00 год.

Суд апеляційної інстанції вважає таке твердження необґрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 266 КУпАП, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського.

Крім того, відповідно до вимог п.12 розділу ІІ Інструкції

про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція), у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Аналізуючи наведені вимоги закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час виявлення у водія ознак наркотичного сп`яніння, працівник поліції зобов`язаний доставити водія у медичний заклад для проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння та особисто бути присутнім під час проведення відповідного огляду.

Крім того, відповідно до відомостей відеозапису, який міститься в матеріалах справи (арк.9), об`єктивно вбачається, що працівник поліції зупинив автомобіль під керуванням ОСОБА_1 . Під час спілкування з останнім працівник поліції виявив ознаки наркотичного сп`яніння та запропонував пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, на що ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків.

Тобто наявність у матеріалах справи направлення на огляд обумовлена вимогами п. 8 розділу ІІ Інструкції, а пройти такий огляд водій має лише у присутності працівника поліції не зважаючи на час доби та день тижня.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи ОСОБА_1 необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності.

Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Таким чином, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді на підставі ч.1 ст.247 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2022 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Харківського

апеляційного суду О.Ю. Грошева