ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/233/22 Справа № 695/2610/20 Категорія: ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАПГоловуючий у І інстанції Степченко М. Ю. Доповідач в апеляційній інстанції Соломка І. А.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Соломка І.А., при секретарі судового засідання Єгоровій С.А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення № 695/2610/20 відносно ОСОБА_1 , що надійшли з Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и л а:

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2022 року відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , провадження у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Як зазначено в постанові суду першої інстанції, ОСОБА_1 , будучи заступником директора Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради та відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», а саме - не повідомила належним чином про наявність у неї реального конфлікту інтересів при прийнятті рішення і підписанні протоколу №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 щодо виплати премії, у тому числі своїй дочці ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_1 , будучи заступником директора Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради та відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог п.3 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», при наявності у неї реального конфлікту інтересів прийняла рішення і підписала протокол №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 щодо виплати премії, у тому числі своїй дочці ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її такою, що не відповідає вимогам законодавства, нормам матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04.05.2022, а справу про адміністративне правопорушення щодо неї закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу правопорушення, передбаченого ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП.

Апеляційні вимоги обгрунтувала тим, що обвинувачення щодо неї за ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП є безпідставним, та вважає, що суд при підготовці до розгляду даної справи про адміністративне правопорушення не дотримався вимог ст.278 КУпАП, не врахував судову практику Європейського суду з прав людини та розглянув справу по суті, незважаючи на те, що на момент складання протоколів № 265/2020 та №266/2020 про адміністративне правопорушення від 19.10.2020 закінчився двохрічний строк накладення адміністративного стягнення з дня вчинення правопорушення, а тому у органу, що склав зазначені протоколи були відсутні правові підстави для їх складання та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення відповідно до п.7 ст.247 КУпАП, суд не міг навіть розпочати провадження в справі про адміністративне правопорушення згідно даних протоколів. Тому, за таких обставин, протоколи № 265/2020 та №266/2020 про адміністративне правопорушення від 19.10.2020, а також решта матеріалів, які надійшли до суду разом з цими протоколами - не могли бути прийняті судом та мали бути повернуті до органу Національної поліції України, який їх надіслав до суду, або після відкриття провадження негайно слід було закрити дану справу. При цьому наголосила, що підстава закриття провадженням судом не є реабілітуючою, адже закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст.38 КУпАП, можливе лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, тобто визнання винуватості.

Посилаючись на ряд законодавчих актів, а саме, Постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», Наказ Міністерства освіти України від 26.09.2005 №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», Інструкцію № 102 «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» - преміювання працівників здійснюється відповідно до положення про преміювання, які затверджуються керівниками установ за погодженням з профспілковими комітетами, а не з заступником директора з виховної роботи, або «комісією», КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», «Положення про порядок морального і матеріального заохочення та розміри преміювання працівників навчального закладу, яке є Додатком № 15 до «Колективного договору між адміністрацією Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації на 2018-2020 роки», розробленого відповідно до ст.143-144 КЗпП та п.4 Постанови КМУ від 07 лютого 2001 року №134 «Про впорядкування умов оплати праці працівників установ, закладів та організцій окремих галузей бюджетної сфери», «Положення про порядок морального і матеріального заохочення та розміри преміювання працівників навчального закладу», апелянт ОСОБА_1 вважає, що вона згідно посади заступника директора з виховної роботи школи, яку вона обіймала та наразі обіймає, не є суб`єктом корупційного адмінправопорушення, що передбачене ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП, оскільки норми чинного законодавства та вимоги колективного договору школи в якій вона працює, якими врегульовано порядок і підстави виплати грошової винагороди працівникам школи, не покладають на неї обов`язок щодо прийняття на роботу чи звільнення з роботи або виплату грошової винагороди працівникам школи в цілому, а створення «Комісії з матеріального заохочення працівників школи» та прийняття будь-якого рішення такою «Комісією» не було передбачено умовами Колективного договору.

Апелянт наголосила, що рішення про виплату премії приймала не вона, а директор школи ОСОБА_3 за погодженням з пофкомом, який є єдиним законним колегіальним органом, і мав право погоджувати перелік осіб, яким належить виплатити з нагоди Дня працівника освіти премії та її розмір, і вона не могла мати вплив особисто ні на рішення директора, ні на рішення профкому.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи, наданих суду разом з протоколами про адміністративне правопорушення від 19 жовтня 2020 року, складених щодо неї, взагалі відсутні докази, що саме вона ОСОБА_1 , виконала підпис, який стоїть у графі від її імені у «Протоколі №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи» від 17.09.2018.

ОСОБА_1 стверджує, що згідно «Висновку експерта за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів у справі №695/2610/20 від 14.03.2022 №1396/21-23,317-318/22-23» експертним шляхом не було підтверджено, що саме нею, виконано підпис від її імені у протоколі №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018.

Підсумовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що підстави для притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП відсутні, оскільки доказів її вини суду надано не було. Також, обгрунтовуючи свої апеляційні доводи, ОСОБА_1 послалася на практику Європейського суду з прав людини.

Вважаючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною та необгрунтованою представник Комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» Радько Ю.М. подав заперечення в яких просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а постанову суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.172-7 КУпАП, та вважає, що автор апеляційної скарги викривлено та суперечливо виклав свої доводи і не врахував положення ст.245 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Міщенко С.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, прокурор Гречаник Р.І. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити постанову суду без змін, представник комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» Радько Ю.М. підтримав свої заперечення, подані на апеляційну скаргу, та просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши доводи апелянта, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Статтею 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за наявності однієї з обставин, передбачених цією статтею, у тому числі, і у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (п.7 ст. 247 КУпАП).

Згідно вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

За змістом ст.247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Пунком 1 статті 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

Аналізуючи та дотримуючись низки вищенаведених норм, апеляційний суд вважає, що питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватися у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст.247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

Зокрема, якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення та доводить свою невинуватість, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог ст.280 КУпАП, без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є процесуально неприпустимим.

Отже, оскільки сплив строку накладення адміністративного стягнення є нереабілітуючою підставою для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, тоді як за приписами п.7 ч.1ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, то за таких обставин хоча особа в резолютивній частині постанови винною не визнається, але її вина у вчиненні адміністративного правопорушення при спливі строку накладення адміністративного стягнення презюмується, саме з тих причин, що це нереабілітуюча підстава закриття справи про адміністративнеправопорушення і у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення або відсутня подія, вона не позбавлена процесуальної можливості ставити саме такі апеляційні вимоги і відповідно просити закриття провадження в справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, а не напідставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до вимог ст.ст. 245,251,252,280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Отже, з аналізу змісту положень ст. 38, п.7 ст.247 та ст.280 КУпАП, вбачається, що суд, вирішуючи питання щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, повинен встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі не дотримався вищевказаних вимог КУпАП і, не встановивши вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.ч.1,1,2 ст.172-7 КУпАП, безпідставно закрив провадження на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, допустивши істотні порушення вимог КУпАП, тому постанову міськрайонного суду щодо ОСОБА_1 слід скасувати.

Згідно ст.245 КУпАП завданям провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №266/2020 від 19.10.2020, складеного оперуповноваженим УСР в Черкаській області ДСР Національної поліції Блізніковим В.В., ОСОБА_1 , будучи заступником директора з виховної роботи Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради та відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушила вимоги п.2 ч.1 ст.28 вказаного Закону, при наявності у неї реального конфлікту інтересів прийняла рішення і підписала протокол №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 щодо виплати премії, у тому числі своїй дочці ОСОБА_2 , чим вчинила адміністравтине правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.172-7 КУпАП.

В свою чергу, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №265/2-20 від 19.10.2020, складеного оперуповноваженим УСР в Черкаській області ДСР Національної поліції Блізніковим В.В., ОСОБА_1 , будучи заступником директора з виховної роботи Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради та відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушила вимоги п.2 ч.1 ст.28 вказаного Закону, а саме - не повідомила належним чином про наявність у неї реального конфлікту інтересів при прийнятті рішення і підписанні протоколу №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 щодо виплати премії, у тому числі своїй дочці ОСОБА_2 , чим вчинила адміністравтине правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-7 КУпАП.

Однак, апеляційний суд вважає вказані висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Частина 1 статті 172-7 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Частина 2 статті 172-7 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

При цьому, відповідно до примітки до статті 172-7 КУпАП суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції». У цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» потенційний конфлікт інтересів - це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - це будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч.1 ст.1 Закону, дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому. Тобто для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що приватний інтерес наявний, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи не вчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований та визначений; наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; наявність повноважень на прийняття рішення, наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення. Без наявності хоча б одного із зазначених фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає, а тому встановлення таких обставин в обов`язковому порядку має бути відображено у протоколі про правопорушення, пов`язане з корупцією.

Отже, беручи до уваги диспозиції ст. 172-7 КУпАП та п.2 примітки до цієї статті, порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів можуть полягати: у неповідомленні особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів - наявної суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень (ч. 1 ст. 172-7 КУпАП); у вчиненні дій чи прийнятті рішень в умовах реального конфлікту інтересів, тобто за наявності суперечності між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що вплинуло на об`єктивність або неупередженість вчинення таких дій, або прийняття таких рішень (ч. 2 ст. 172-7 КУпАП).

Тобто, для констатації наявності або відсутності у діях чи бездіяльності особи події та складу вищевказаного адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи мав місце за даних обставин по справі, власне, реальний конфлікт інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації ОСОБА_4 від 22.08.2003 №238-к переведено з посади вихователя Золотоніської спеціальної школи-інтернату на посаду заступника директора з виховної роботи цієї ж школи-інтернату з 26.08.2003 (т.1 а.с.56).

Відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами на яких поширюється дія цього Закону, є посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у п.1 ч.1 цієї статті, до яких відноситься і посада заступника директора з виховної роботи Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради.

31.08.2015 в.о. директора Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат Черкаської обласної ради ОСОБА_3 затведжено посадову інструкцію заступника директора з вихвної роботи, з якою ОСОБА_1 була ознайомлена (т.1 а.с.35-40).

В протоколах про адміністративне правопорушення вказано, що наказом Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради №112 від 31.08.2018 «Про створення комісії з матеріального заохочення працівників школи» ОСОБА_1 була обрана членом даної комісії та, як член комісії, прийняла участь у її засіданні 17.09.2018 та підписала протокол №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи, відповідно до п.1.3 якого постановили: виплатити щорічну грошову винагороду педагогам закладу у розмірі посадового окладу кожному, з урахуванням педагогічних знань, у тому числі стосовно її дочки ОСОБА_2 . А наказом Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради №85-к/ос від 17.09.2018 «Про преміювання», виданого на підставі Протоколу №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018, премійовано працівників школи-інтернату з нагоди Дня працівників освіти, у тому числі, ОСОБА_2 в сумі 4685грн.

Як вбачається з наказу №85-к/ос від 17.09.2018 «Про преміювання» ( т.1 а.с.121-122), підписаного в.о. директора ОСОБА_3 та головою профкому ОСОБА_5 , вихователя ОСОБА_2 поряд з іншими працівниками школи було премійовано премією в сумі 4685 грн. з нагоди Дня працівників освіти. Тобто, апеляційним судом встановлено, що не щомісячну грошову винагороду отримала ОСОБА_2 , а премію з нагоди Дня працівників освіти. Проте, в протоколах про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 інкримінується в вину саме прийняття рішення і підписання протоколу №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 щодо виплати премій, у тому числі її дочці ОСОБА_2 , хоча як вбачається зі змісту протоколу №1 засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018 (т.1 а.с.123-124) дана комісія не вирішувала питання щодо виплати премій педагогічним працівникам закладу до дня працівників освіти, а було прийнято рішення про виплату щорічної грошової винагороди педагогам закладу у розмірі посадового окладу кожному з урахуванням педагогічних звань та виплату матеріального заохочення технічним працівникам школи, отже, рішення щодо виплати премії педагогам на вказаному засідані комісії не приймалось. Більше того, до протоколу №1 засідання даної комісії не було додано будь-якого списку, як осіб педагогічного складу навчального закладу, щодо яких вирішувалося питання про виплату щорічної грошової винагороди, так і списку технічних працівників щодо яких вирішувалось питання про виплату матеріального заохочення. Ці встановлені апеляційним судом обставини виключають наявність в діях ОСОБА_1 ознак порушення антикорупційного законодавства.

Відповідно до п.1.4 Посадової інструкції заступника директора з виховної роботи ОСОБА_1 підпорядковувалась безпосередньо директору Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи інтернату Черкаської ради, і в згідно цієї інструкції на неї не покладались обов`язки щодо прийняття на роботу чи звільнення з роботи або виплату грошової винагороди працівникам школи в цілому (т.1 а.с.35-40).

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 , пояснила, що вона не приймала рішення про преміювання своєї дочки ОСОБА_2 , не встановлювала їй розмір премії, на прийняття рішень про призначення премії вплинути не могла, так як не мала на це повноважень, у будь-яких голосуваннях з цього приводу участі не приймала.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», передбачено надання права керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків:... в) затверджувати порядок і розміри преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів на оплату праці. Питання преміювання працівників освіти також врегульовано у пп.5, п.4 Наказу Міністерства освіти України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», яким саме керівникам навчальних закладів, установ освіти та наукових установ надано право в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання; затверджувати порядок і розміри преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах коштів на оплату праці.

З пункту 53 Інструкції № 102 «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» - преміювання працівників здійснюється відповідно до положення про преміювання, які затверджуються керівниками установ за погодженням з профспілковими комітетами, а не з заступником директора з виховної роботи, або «комісією».

Також згідно із частинами 2, 3 статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

А відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. На підприємствах можуть затверджуватися положення про преміювання.

У свою чергу частина 3 статті 97 КЗпП України зобов`язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству та угодам.

Пунктом 3.3. «Положення про порядок морального і матеріального заохочення та розміри преміювання працівників навчального закладу», яке є Додатком № 15 до «Колективного договору між адміністрацією Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації на 2018-2020 роки», розробленого відповідно до ст.143-144 КЗпП та п.4 Постанови КМУ від 07 лютого 2001 року №134 «Про впорядкування умов оплати праці працівників установ, закладів та організцій окремих галузей бюджетної сфери», встановлено, що визначення розміру премії чи нагородження цінним подарунком застосовується керівником навчального закладу за погодженням з профспілковим комітетом школи.

Отже, призначати премії та визначати її розмір для працівників КЗ «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» може згідно наказу керівник цього закладу за погодженням із головою профспілкового комітету, що і було здійснено в даному випадку.

При цьому, премія мала визначатися працівникам школи відповідно до Положення про преміювання, оскільки саме воно визначає вичерпні підстави (обставини) при наявності яких премія виплачується працівникам школи, а не відповідно до «протоколу комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018»

Предметом доказування у справі про притягнення особи до відповідальності за ст.172-7 КУпАП є доведеність наявності ситуації, за якої приватна заінтересованість особи впливає на об`єктивність виконання ним службових чи представницьких повноважень, за якої існує можливість виникнення протиріччя між приватним інтересом особи і публічними, що може поставити під сумнів справедливість прийнятого рішення чи вчинення публічним діячем інших дій.

Доведення достатніми доказами обставин чітко визначеної суперечності є обов`язковим для уповноваженої на складання протоколу про адміністративне корупційне правопорушення особи, оскільки відсутність доказів таких обставин свідчитиме й про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Аналізуючи зміст посадової інструкції заступника директора з виховної роботи ОСОБА_1 , вищевказані положення чинного законодавства та Колективного договору з додатками до нього, апеляційний суд приходить до висновку, що «Комісія з матеріального заохочення працівників школи», членом якої була ОСОБА_1 не передбачена ні законодавством, ні умовами «Колективного договору між адміністрацією Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи інтернату Черкаської обласної ради і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації на 2018-2020 роки» для виплати премій педагогам, членство в цій «комісії» не передбачено за посадою, її рішення не носять правового навантаження при вирішенні питання щодо виплати чи невиплати премій, і входження у неї та участь в прийнятті рішення 17.09.18 у апелянта не створює конфлікту інтересів в розумінні ст.28 ЗУ «Про запобігання корупції».

Факт підписання ОСОБА_1 протоколу засідання комісії з матеріального заохочення працівників школи від 17.09.2018, яка вирішувала лише питання про виплату щорічної грошової винагороди педагогам закладу, а не премії (т.1 а.с.123-124), не можна вважати діями чи прийняттям рішень в умовах наявного реального конфлікту інтересів, оскільки її доньці щорічна грошова винагорода не виплачувалась, а отже на комісії питання щодо виплати їй щорічної грошової винагороди не вирішувалось.

Рішення зазначеної комісії не впливало і не могло вплинути ні на сам факт призначення премії педагогічним працівникам школи, та на її розмір, так як питання щодо преміювання педагогічних працівників врегульоване законодавством і унормоване Колективним договором та Положенням про преміювання Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про виплату премії працівникам школи-інтернату та про її розмір приймала не ОСОБА_1 , а в.о. директора школи-інтернат Коновал Н.І. за погодженням з профкомом, і саме ОСОБА_3 ставила свій підпис на наказі №85-к/ос від 17.09.2018 «Про преміювання».

За таких обставин апеляційний суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент складання протоколів про адміністративні правопорушення №265/2020 та №266/2020 відносно ОСОБА_1 за ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП закінчився двохрічний строк накладення адміністративного стягнення з дня вчинення правопорушення, передбачений ч.4 ст.38 КУпАП, оскільки правопорушення вчинені 17.09.2018, а протоколи складені 19.10.2020.

Дослідивши та перевіривши в ході розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адімінстративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, передбачених ч.ч.1,2 ст. 172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні цих правопорушень під час розгляду справи встановлено не було. Сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме - не повідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Самі по собі протоколи про адміністративні правопорушення не можуть бути беззаперечними доказами вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки наявні у них дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Пунктом 1 частиною 1 статті 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно п.4 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій, вказаних у протоколах про адміністративні правопорушення, які розглядалися судом першої інстанції, вважаю, що відсутні подія та склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП, тому слід прийняти нову постанову , якою провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2022 року, якою провадження у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП, - скасувати.

Постановити нову постанову, якою провадження по справі відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.172-7 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Соломка