Провадження № 3/760/913/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Агафонов С.А., за участю прокурора Прокопова О.Е., захисника Пашинського А.П., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла від Національного агентства з питань запобігання корупції про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16.12.2020, 07.04.2021, перебуваючи у приміщенні Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) за адресою: вул. Смоленська, 19, м. Київ, як член НКРЕКП, всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, а саме - на засіданнях НКРЕКП взяв участь (шляхом голосування) у розгляді питань «Про преміювання керівних працівників НКРЕКП», результатом чого стало прийняття рішень, закріплених у постановах НКРЕКП від 16.12.2020 № 2490, від 07.04.2021 № 569.

Крім того, ОСОБА_1 16.12.2020, 07.04.2021, перебуваючи у приміщенні Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) за адресою: вул. Смоленська, 19, м. Київ, як член НКРЕКП, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) не повідомив у встановленому Законом порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів, який виник у межах реалізації службового повноваження щодо участі у голосуванні на засіданні НКРЕКП, у зв`язку з необхідністю прийняття рішень, закріплених у постановах НКРЕКП від 16.12.2020 №2490 «Про преміювання керівних працівників НКРЕКП», від 07.04.2021 №569 «Про преміювання керівних працівників НКРЕКП».

Дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та її захисник під час розгляду справи вину та факт вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень заперечили, просили закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення. Посилаються на те, що в діях ОСОБА_1 відсутній реальний чи потенційний конфлікт інтересів.

Прокурор вважає, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Заслухавши думку прокурора, пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності та його захисника, дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку що у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст.280 КУпАП зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, за змістом ст. 278 КУпАП, при підготовці до розгляду справи суддя повинен перевірити правильність складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказав, що термін «кримінальне правопорушення», що міститься у ст.2 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), має автономне значення і охоплює суворі за своїми наслідками види адміністративних стягнень, до яких належать адміністративний арешт та значні адміністративні штрафи, які фактично носять кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції, а справи щодо їх застосування в силу суворості таких санкцій за суттю є кримінальними (пункти 82, 83 Рішення у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» від 8 червня 1976 року, пункт 55 Рішення у справі «Гурепка проти України» від 6 вересня 2005 року, пункт 38 Рішення у справі «Менаріні проти Італії» від 27 вересня 2011 року).

Згідно з приміткою до статті 172-7 КУпАП, у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції»: реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Згідно частини першої статті 28 Закону «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Таким чином, бланкетна диспозиція ч.1 ст. 172-7 КУпАП відсилає до іншого нормативно-правового акту, яким є ЗУ «Про запобігання корупції» і кореспондується з ч.1 ст.28 цього Закону, яка у свою чергу передбачає конкретні зобов`язання.

Відповідно до примітки ст. 172-7 КУпАП, під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Аналогічне визначення реального конфлікту інтересів міститься і в ч.1 ЗУ «Про запобігання корупції», де розкривається зміст такого терміну як приватний інтерес, яким є будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Аналіз вказаних термінів дає можливість констатувати, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів слід безпосередньо встановити те, що а) приватний інтерес наявний, що б) він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, і, що в) така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Для встановлення ж наявності факту прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, в тому числі і для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як: 1) наявність факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений; 2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення; 3) наявність повноважень на прийняття рішення; 4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає, а тому встановлення цих фактів в обов`язковому порядку має бути відображено в протоколі про правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові судді.

Таким чином, судді необхідно встановити чи мав ОСОБА_1 приватний інтерес та чи перебував у зв`язку з цим у реальному конфлікті інтересів, чи мав він дискреційні або представницькі повноваження, які були здатні вплинути на результат і чи повинен був повідомляти про такий конфлікт інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що Указом Президента України від 29.05.2018 № 153/2018 «Про призначення ОСОБА_1 членом НКРЕКП» ОСОБА_1 призначено на посаду члена НКРЕКП.

Згідно з витягом з протоколу засідання НКРЕКП від 16.12.2020, 23.12.2020, 30.12.2020 №79 ОСОБА_1 брав участь у засіданні НКРЕКП як член НКРЕКП.

Серед переліку питань, винесених на розгляд, було питання «Про прийняття постанови про деякі питання оплати праці», яким визначалися умови оплати праці, зокрема преміювання Голови та членів НКРЕКП за І квартал 2021 року.

За результатами розгляду питання «Про прийняття постанови про деякі питання оплати праці» було прийнято постанову НКРЕКП від 07.04.2021, 08.08.2021 №27 «Про преміювання керівних працівників НКРЕКП».

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із складових права на працю є право кожного на заробітну плату, яке закріплене у ч. 4 ст. 43 Конституції України.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі - Закон про НКРЕКП) визначає, що оплата праці членів Регулятора, працівників центрального апарату і територіальних органів Регулятора повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання ними службових обов`язків та стимулювати сумлінну працю.

Поряд з цим, ч. 5 ст. 12 Закону говорить, що Голові, члену Регулятора можуть встановлюватись такі премії:

місячна або квартальна премія за відмінне виконання службових обов`язків;

за виконання окремих особливо важливих завдань.

Одночасно, суддя звертає увагу, що ч. 5 ст. 5 Закону про НКРЕКП передбачає, що члени Регулятора, інші посадові особи Регулятора діють незалежно від приватних інтересів, з огляду на що Закон про НКРЕКП визначає низку обмежень для Голови і членів НКРЕКП, зокрема заборона наявності корпоративних прав у суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сфері енергетики та комунальних послуг (ч. 5 ст. 5), заборона діяти у якості повірених третіх осіб у справах Регулятора (ч. 2 ст. 10) тощо.

Натомість питання оплати праці Голови і членів Регулятора виділено в окрему ст. 12 Закону про НКРЕКП, відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП рішення про встановлення премій членам та Голові Регулятора приймається на його засіданні відповідно до затвердженого Регулятором Положення про преміювання з урахуванням особистого внеску Голови, члена Регулятора в загальний результат роботи. Загальний розмір премій, які може отримати Голова, член Регулятора за рік, не може перевищувати 50 відсотків фонду посадового окладу для відповідних посад за рік.

Отже, Закон про НКРЕКП прямо передбачає прийняття рішення про преміювання Голови та членів НКРЕКП самими ж членами на своєму засіданні без будь-яких застережень щодо наявності приватного інтересу. Тому, вирішення питання оплати праці, зокрема прийняття рішення про встановлення премій Голові та членам Регулятора (ч. 5 ст. 12), не суперечить закріпленому у ч. 5 ст. 5 Закону про НКРЕКП принципу незалежності членів Регулятора від приватних інтересів.

Навпаки - умови оплати праці членів НКРЕКП згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону є однією з особливостей, що обумовлює спеціальний статус Регулятора. Співіснування вищенаведених норм ч. 5 ст. 5, ч. 5 ст. 12 і абз. 2 ч. 1 ст. 1 у єдиному Законі про НКРЕКП та системне тлумачення цих норм підтверджує, що питання оплати праці не вважається приватним інтересом Голови і членів Регулятора, якщо вирішення такого питання здійснюється відповідно до вимог ст. 12 Закону про НКРЕКП.

При цьому, суддя вважає, що отримання грошової винагороди у формі зарплати та її складових премії, надбавки, за своєю суттю не може виступати мотивом вказаних вище правопорушень, пов`язаних з корупцією, оскільки право «на зарплату, не нижчу від визначеної законом», законодавчо закріплене у ст.43 Закону України, а згідно ч.1 і ч.2 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, і її розмір залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про заробітну плату», структура зарплати складається з основної зарплати (це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткової зарплати (це винагорода за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці), інших заохочувальних та компенсаційних виплат (це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).

Отже, безспірним та неспростовним є той факт, що Голова та члени НКРЕКП мають право на отримання заробітної плати за виконання покладених на них функцій, в тому числі на преміювання в межах фонду оплати праці, оскільки таке преміювання не є додатковим видом преміювання, а є складовою частиною заробітної плати передбаченої Законом про НКРЕКП.

Тож, отримання грошової винагороди у формі зарплати та її складових - премії, надбавки, за своєю суттю не може виступати мотивом правопорушень, пов`язаних з корупцією, оскільки право «на зарплату, не нижчу від визначеної законом», законодавчо закріплене у ст. 43 Конституції України та ч. 1, 2 ст. 1-2 ЗУ «Про оплату праці» .

Таким чином, питання оплати праці, на переконання судді, належить виключно до трудових правовідносин, а тому не відноситься до сфери приватного інтересу працівника в розумінні ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції».

Зазначена правова позиція повністю підтверджується Висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України №126/193-с від 16.11.2021, відповідно до п. 1 Розділу V Висновку «питання встановлення собі премій у розмірі та в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг», не відноситься до приватного інтересу Голови і членів НКРЕКП в розумінні абз.20 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції».

Разом з тим, суддя звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» закони та інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, порядок надання окремих видів державних послуг та провадження інших видів діяльності, пов`язаних із виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, мають передбачати порядок та шляхи врегулювання конфлікту інтересів службових осіб, діяльність яких вони регулюють.

Так, профільний Закон про НКРЕКП визначає, що умови оплати праці членів Регулятора визначаються з урахуванням особливостей цього Закону (ч. 2 ст. 12). На підставі цього Закон про НКРЕКП закріплює окрему норму, що регулює питання призначення членами НКРЕКП премій самим собі: рішення про встановлення премій членам та Голові Регулятора приймається на його засіданні відповідно до затвердженого Регулятором Положення про преміювання та з урахуванням особистого внеску Голови, члена Регулятора в загальний результат роботи. Загальний розмір премій, які може отримати Голова, член Регулятора за рік, не може перевищувати 50 відсотків фонду посадового окладу для відповідних посад за рік (абз. 2 ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП).

Відповідне рішення про премії може прийматись виключно самими членами НКРЕКП, оскільки згідно з ч. 5 ст. 14 Закону про НКРЕКП лише вони мають право голосу на засіданнях Регулятора.

При цьому ані ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП, ані будь-яка інша норма профільного Закону не визначяє «порядок та шляхи врегулювання конфлікту інтересів» при вирішенні питання про встановлення премій, як це вимагається у ч. 7 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Положення про преміювання Голови та членів НКРЕКП, затверджене постановою НКРЕКП №737 від 01.06.2017 (далі - Положення про преміювання) також не встановлює жодного порядку та шляхів врегулювання конфлікту інтересів. Відсутність порядку і шляхів врегулювання конфлікту інтересів у профільному Законі про НКРЕКП та Положенні про преміювання свідчить, що при встановленні премій самим собі на підставі ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП у Голови і членів Регулятора в принципі відсутній конфлікт інтересів.

Окрім цього, згідно з абз. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» обов`язковою умовою наявності реального конфлікту інтересів є «суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями». Разом з тим, при призначенні премій самим собі у Голови та членів Регулятора відсутня суперечність з їх службовими повноваженнями, оскільки вирішення питання власного преміювання і прямо віднесено до їх службових повноважень згідно з ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП.

Ч. 5 ст. 12 Закону про НКРЕКП передбачає, що рішення про встановлення премій членам та Голові Регулятора має бути прийнято відповідно до Положення про преміювання, а загальний розмір премії не може перевищувати 50% фонду посадового окладу для відповідних посад за рік.

Порядок прийняття рішення про встановлення премій Голові і членам НКРЕКП визначений у пп. 3.1 - 3.2 Положення про преміювання та передбачає наступні дії:

управління з фінансово-економічних питань, бухгалтерського обліку та звітності готує розрахунок щодо можливого розміру преміювання керівних працівників у межах фонду оплати праці за відповідний період;

керівник апарату погоджує зведений звіт за квартал, розрахунок розміру преміювання керівних працівників та проект постанови «Про преміювання керівних працівників» і подає необхідні документи Голові НКРЕКП;

рішення про встановлення та розмір премій Голові та членам НКРЕКП приймається на засіданні НКРЕКП.

КС України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини також зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1 п.3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Враховуючи зазначені вище обставини, суддя вважає, що під час розгляду та прийняття зазначених рішень у ОСОБА_1 не було реального конфлікту інтересів між її приватним інтересом та службовими повноваженнями члена НКРЕКП, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, оскільки остання діяла у межах чинного законодавства України і всі умови законності (у тому виді, як вони є на теперішній час). При цьому суддя вважає, що саме поняття «приватний інтерес» за ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції», є набагато вужчим за його розмовне тлумачення й віднесення до такої категорії заробітної плати й інших прирівняних до неї виплат є дещо спірним і таким, що не повною мірою узгоджується з роз`ясненнями контролюючих органів.

Крім цього суб`єктивна сторона правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, характеризується тим, що воно учиняється умисно; особа, яка його вчиняє, усвідомлює, що вона не повідомляє про наявність у неї реального конфлікту інтересів або вчиняє дії чи приймає рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Отже, для висновку про наявність в особи реального конфлікту інтересів та про прийняття нею рішення в умовах реального конфлікту інтересів необхідно встановити: 1) наявність в особи приватного інтересу; 2) наявність суперечності між приватним інтересом особи та її представницькими повноваженнями; 3) наявність впливу цієї суперечності на об`єктивність або неупередженість рішення; 4) наявність повноважень на прийняття рішення.

При цьому, має бути беззаперечно визначено, в чому саме полягає приватний інтерес конкретної особи, в чому саме проявляється суперечність між приватним інтересом та представницькими повноваженнями цієї особи та її вплив на прийняття рішення.

Разом з тим, в протоколах про адміністративні правопорушення не зазначено й не розкрито змісту зазначених факторів, без яких реальний конфлікт інтересів відсутній.

Аналіз змісту доказів, наявних в матеріалах справи, свідчить про наявність сумнівів та припущень у визначенні складу адміністративних правопорушень, та відсутність достатніх підстав стверджувати, зазначені дії, вплинули чи могли вплинути на об`єктивність чи неупередженість при прийнятті рішення.

Дослідивши та перевіривши в ході розгляду усі наявні в справі докази, суддя приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винною у вчиненні цих правопорушень під час розгляду справи встановлено не було.

Сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме - не повідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Таким чином, провівши аналіз змісту доказів, наявних в матеріалах справи, суддя вважає, що Національним агентством з питань запобігання корупції не доведено існування реального та потенційного конфлікту інтересів, оскільки в ОСОБА_1 не було приватного інтересу та суперечності між приватним інтересом та службовими/представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Пунктом 1 частиною 1 статті 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

В рекомендації №R(91)1 Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно п.4 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Ретельно дослідивши та перевіривши в ході розгляду усі наявні в справі докази, суддя приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даних правопорушень під час розгляду встановлено не було.

З огляду на зазначене, суддя приходить до переконання, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в її діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст.172-7 КУпАП.

Керуючись ст.ст.7,172-7, 247, 251, 252, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його дія складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Агафонов С.А.