Справа № 373/1272/19
Номер провадження 3-в/373/9/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Переяслав

Суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Свояк Д.В., розглянув у відкритому судовому засіданні подання в.о. начальника філії Державної установи «Центр пробації» Бориспільського РВ №2 С.Шульги про неможливість виконання постанови.

ВСТАНОВИВ:

13.08.2019 постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді виконання суспільно-корисних робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

01.11.2022 до суду надійшло зазначене клопотання, в якому вказано, що 28.08.2019 порушник був поставлений на облік до Бориспільського РВ №2.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відділу пробації та прокурор в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлені. Від представника органу пробації надійшло клопотання про проведення судового засідання за його відсутності, подання підтримує.

02.09.2019 порушник був ознайомлений з порядком та умовами відбування стягнення, попереджений про правові наслідки за ухилення від відбування суспільно корисних робіт та видано направлення до Великокаратульської сільської ради для його відбування.

За ухилення від відбування стягнення відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.183-2 КУпАП та постановою суду від 16.12.2019 на нього було накладено адміністративне стягнення у виді 3-х діб адміністративного арешту.

11.02.2020 правопорушнику повторно видано направлення до Великокаратульської сільської ради для відбування суспільно корисних робіт, але до роботи він не приступив без поважних причин.

Крім того, 11.02.2020 ухвалою суду ОСОБА_1 було скасовано іспитовий строк та направлено для відбування покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік.

Зважаючи на злісне ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, відділом пробації 02.04.2020 скеровано подання до ВП про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності на підставі ст.389-2 КК України.

У травні 2021 року правопорушник був звільнений з установи виконання покарань і 17.05.2021 відділом пробації йому було вкотре видано направлення до КП «Переяславське ВУКГ» для відбування адміністративного стягнення, однак підприємство не прийняло його на роботу через відсутність документів, що посвідчують особу.

По направленню від 20.09.2021 порушник на підприємство для відбування стягнення не звертався.

За злісне ухилення від відбування адміністративного стягнення 23.10.2021 до ВП знову було направлено подання про притягнення порушника до кримінальної відповідальності на підставі ст.389-2 КК України.

Відповідно до висновку експерта №71 від 27.07.2022 ОСОБА_1 в лютому 2022 внаслідок ДТП за його участю отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Як вбачається з інформації Великокаратульського старостинського округу від 02.09.2022 ОСОБА_1 дійсно потрапив у ДТП, отримав численні переломи і самостійно пересуватися не може.

Станом на 27.10.2022 невідбутий строк суспільно корисних робіт складає 120 годин.

Санкція ч. 1 ст. 183-1 КУпАП передбачає єдиний вид стягнення суспільно корисні робіти на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Частинами 1 2 ст. 2 КУпАП передбачено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Згідно з ч.1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. КУпАП не містить положень, які б дозволяли суду призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено відповідною статтею Кодексу.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 зазначив (п. 4.1), що Україна є правовою державою (ст. 1 Конституції України). Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч.1 ст. 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21); кожен має право на повагу до його гідності (ч.1 ст.28); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч. 1 ст. 55); однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (п.2 ч. 3 ст. 129).

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Безпосереднім вираженням конституційних принципів додержання гуманізму, справедливості й законності є реалізована в нормах Кодексу можливість особи, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, бути звільненою від кримінальної відповідальності.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 вказав, що закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

У постанові ВС від 06.02.2021 у справі № 263/10894/20 зроблено висновок про те, що відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.

Слід зазначити, що процесуальні відмінності між провадженнями в межах КПК України та КУпАП викликані переважно різницею в суспільній небезпечності правопорушень, які є підставою для адміністративної та кримінальної відповідальності - за вищої суспільної небезпеки правопорушення, настають суворіші санкції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст.304 КУпАП питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Зважаючи на вищенаведене до правовідносин, що склалися, суд застосовує аналогію закону та враховує, що відповідно до п.6 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання про звільнення від покарання за хворобою.

Вивчивши матеріали справи, зважаючи на те, що ОСОБА_1 після отриманих травм у ДТП не може самостійно пересуватися та потребує сторонньої допомоги, що робить неможливим виконання постанови суду від 13.09.2019 про накладення на нього адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт на строк 120 годин, суд дійшов висновку про необхідність звільнення його від відбування стягнення за хворобою.

Керуючись ст. 304 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Подання в.о. начальника філії Державної установи «Центр пробації» Бориспільського РВ №2 С.Шульги про неможливість виконання постанови задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13.08.2019, у виді суспільно корисних робіт строком 120 годин.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подачі до Київського апеляційного суду апеляційної скарги через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження.

Суддя Д. В. Свояк