Справа № 301/331/20
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
27.09.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2020 року
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, громадянина України,
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.
Згідно постанови, 01 лютого 2020 року приблизно о 14 годині 15 хвилин ОСОБА_1 по вулиці Пушкіна в селі Ільниця Іршавського району керував автомобілем марки «ВАЗ-2105» держаний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння - запах алкоголю з порожнини рота, від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова судді є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. ст. 256, 268 КУпАП, оскільки при складанні протоколу інспектор не роз`яснив особі її права та обов`язки, адже відмітка на підтвердження цього у протоколі відсутня. Також інспектором у протоколі не деталізовано про який саме огляд йдеться в протоколі, що є неприпустимим у розумінні індивідуалізації притягнення особи до відповідальності та доведення в діях особи складу правопорушення. Стверджує, що лише наявність направлення для огляду до відповідного закладу охорони здоров`я в матеріалах справи є відповідним доказом направлення водія на огляд, а таке направлення в матеріалах справи відсутнє, окрім того в протоколі не зазначено, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд з використанням спеціальних технічних засобів на місці та відмова від проходження такого огляду. Також у судовому засіданні були допитані свідки, які вказували на те, що не залучались в якості свідків при складанні протоколу. Підтвердженням того, що ОСОБА_1 не вчиняв правопорушення є і те, що водій не був відсторонений від керування транспортним засобом, а транспортний засіб не затримувався, тимчасовий дозвіл на право керування ТЗ водію не видавався. Просить постанову суду скасувати, а провадження в справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що пропущений на оскарження судового рішення строк підлягає поновленню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення 27.09.2022 продовжується за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Ференца Р. Я., які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання 27.09.2022, однак до суду вказані особи не з`явились, хоча обізнані з тим, що в суді розглядається подана ОСОБА_1 апеляційна скарга. При цьому відомостей про поважність причин своєї неявки до апеляційного суду та заяви про відкладення розгляду справи на інший термін від ОСОБА_1 та його захисника не надходило. Приймаючи рішення про розгляд справи апеляційний суд бере до уваги те, що розгляд справи розпочато 17.09.2020 за участі ОСОБА_2 та адвоката Ференца Р.Я., було відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням про необхідність надання доказів і звертає увагу на те, що розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема: 17.06.2020 (а. с. 68), 17.09.2020 (а. с. 78), 15.02.2021 (а. с. 80), 01.09.2021 (а. с. 84), 06.04.2022 (а. с. 87) - за клопотаннями ОСОБА_1 та адвоката Ференца Р. Я., і що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , відповідно до ст. 294 КУпАП, не перешкоджає розгляду справи. Вирішуючи питання щодо продовження розгляду апеляційної скарги за відсутності ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», у якому чітко зазначено, що сторони в розумні інтервали часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. Отже, будь-яких підстав, що унеможливлюють проведення судового розгляду за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Ференца Р. Я., апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Разом з тим, на суд покладається обов`язок відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення, сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Як зазначено у ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з вимогами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами, як наголошується у ст. 251 КУпАП.
Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема такими.
Відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підтвердили свідки події, громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які цей факт засвідчили у своїх поясненнях (а. с. 2, 3).
Довідкою, сформованою на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України підтверджується, що ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП згідно з інтегрованою інформаційно-пошуковою системою автоматизованого обліку адміністративних правопорушень бази даних «АРМОР» 28.09.2019 матеріали справи за протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №599979 направлено для розгляду та прийняття рішення до суду (а. с. 5).
Оцінюючи кожен вищенаведений доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що поліцейський Гольча В. І. був упереджений при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що в нього були підстави для обмови ОСОБА_1 та фальсифікації протоколу та інших матеріалів справи, і що він зацікавлений у результатах розгляду справи у підтвердження таких даних у матеріалах справи відсутні які-небудь докази, і таких до апеляційної скарги не додано.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що поліцейський при виконанні своїх функціональних обов`язків діяв виключно у межах наданих їм повноважень.
Суд також вважає, що підстави не довіряти або мати сумніви щодо правдивості та об`єктивності показів свідків - громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відсутні, оскільки свідки були ознайомлені зі своїми обов`язками та правами, визначеними ст. 63 Конституції України, їх покази є послідовними та логічними і не спростовуються іншими доказами у справі. При цьому, вказані свідки були допитані місцевим судом, їхні пояснення у суді були ідентичні за змістом письмових пояснень. При цьому, за надання неправдивих показів свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , були попереджені про кримінальну відповідальність.
При оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд також бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції…, та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Пунктом 2.5 ПДР України передбачено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому законом порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних речовин чи лікарських препаратів. Підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного та наркотичного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція).
Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння слід розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке ґрунтується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд у силу існування певних мотивів відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі.
Таким чином норми ПДР встановлюють у першу чергу обов`язок водія, а не право, пройти огляд на визначення стану сп`яніння і жодних винятків для цього (втома, брак часу, не бажання водія) ПДР не містять.
Відомості, які містяться у матеріалах справи у своїй сукупності підтверджують, що водій ОСОБА_1 своєю поведінкою засвідчив, що огляд на стан алкогольного сп`яніння він не бажає проходити ні на місці зупинки транспортного засобу, ні в закладі охорони здоров`я.
Факт вчинення водієм ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується належними доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, письмовими поясненнями свідків, що є достатніми та безумовно підтверджують відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд оцінює критично твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. ст. 256 КУпАП з огляду на таке.
Апеляційний суд вважає ці твердження безпідставними, оскільки під час розгляду апеляційної скарги не встановлено фактів невідповідності складеного щодо ОСОБА_1 протоколу вимогам ст. 256 КУпАП, яка чітко регламентує, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Апеляційний суд визнає, що зміст протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам вищевказаної статті. Разом з тим, апеляційний суд враховує і те, що будь яких зауважень, скарг чи пояснень з приводу змісту протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не висловлював під час його складання.
Не бере до уваги апеляційний суд доводи про те, що поліцейські не роз`яснили йому права і обов`язки, адже відмітка на підтвердження цього у протоколі відсутня. Твердження у цій частині спростовуються змістом протоколу, у якому чітко зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП та повідомлено, що справа розглядатиметься в Іршавському районному суді. Відхиляючи ці твердження, апеляційний суд бере до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що до ОСОБА_1 з боку працівників поліції було упереджене ставлення. При цьому, жодних доказів про порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду) ОСОБА_1 не надав. Будь-яких зауважень щодо неправомірних дій працівників поліції він не заявляв, до суду належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин не надав.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що поліцейські не дотрималися вимог закону при направленні ОСОБА_1 на освідування. Відхиляючи твердження у цій частині, суд апеляційної інстанції вважає, що докази, які містяться у матеріалах справи підтверджують те, що поліцейські діяли виключно у відповідності до приписів ст. 266 КУпАП та згідно з вимогами Інструкції. Так, з протоколу про адміністративне правопорушення убачається, що за наявності ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 , а саме запах алкоголю з порожнини рота, поліцейські запропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння, однак, водій відмовився у присутності свідків. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з вимогами п. 2.5 ПДР України, водій не має право, а повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п. 2.5 ПДР кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин. У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Апеляційним судом визнаються необґрунтованими твердження апелянта про те, що відсутність направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння свідчить про те, що поліцейський не направляв водія ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я для проходження огляду на стан сп`яніння. Відхиляючи твердження в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що бланк направлення (додаток 1 до Інструкції) не містить будь-яких даних щодо відмови водія від проходження огляду у медичному закладі, у зв`язку з чим вважає, що відсутність вказаного направлення не є доказом порушення з боку працівника поліції порядку направлення водія для огляду на стан алкогольного сп`яніння, не спростовує порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР України та є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Отже, у контексті цього, апеляційний суд враховує той факт, що направлення для проходження відповідного огляду надається у разі згоди водія пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, однак матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження будь-якого освідування.
Апеляційним судом відхиляються твердження ОСОБА_1 про те, що свідки, які були присутні під час розгляду справи у місцевому суді під час надання пояснень вказали, що не залучались у якості свідків при складанні протоколу з огляду на таке.
Так, з протоколу судового засідання від 09 квітня 2020 року убачається, що під час розгляду справи місцевим судом були допитані: особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а також свідки події, громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . У своїх поясненнях ОСОБА_1 підтвердив, що 01.02.2020 він керував автомобілем по вул. Пушкіна, у селі Ільниця, Іршавського району, також не заперечив той факт, що на пропозицію поліцейських пройти огляд на стан сп`яніння у зв`язку з виявленими у нього ознаками алкогольного сп`яніння - запах алкоголю з порожнини рота, він відмовився, обґрунтовуючи це тим, що хоче викликати швидку допомогу своїй матері. У поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що ані він, ані його матір швидку не викликали, у стані алкогольного сп`яніння він не перебував.
Разом з тим, свідок події ОСОБА_5 , який був допитаний місцевим судом пояснив, що протокол про адміністративне правопорушення він особисто підписував у м. Іршава, однак точну годину підписання згадати не може, оскільки на місці складання він був відсутній. Тобто, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів та за відмову від надання показань за ст. ст. 384, 385 КК України, свідок ОСОБА_5 не заперечив той факт, що зі змістом протоколу він ознайомлений, обставини, викладені у ньому відповідають дійсності, що свідчить про те, що своїм підписом він підтвердив, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля за допомогою приладу «Драгер» та у медичному закладі підтвердив свідок ОСОБА_3 під час надання пояснень у суді першої інстанції.
Апеляційний суд, враховуючи вищевикладене, вважає, що сумнівів у тому, що ОСОБА_1 не виконав законну вимогу працівників поліції пройти освідування на визначення стану алкогольного сп`яніння, не виникає. Більш того, у судовому засіданні апелянт підтвердив, що від проходження огляду відмовився. Жодних доказів про те, що протокол має ознаки фальсифікації з боку поліцейських, апелянтом не надано ні суду першої інстанції, таких не додано і до апеляційної скарги.
Інші доводи, на які вказує апелянт, а саме те, що працівники поліції не відсторонили його від керування автомобілем та не надали тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, не впливають на висновки місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Ці твердження не можуть слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення, яке є законним та справедливим. Апеляційний суд, відхиляючи доводи в цій частині, бере до уваги те, що зі змісту протоколу убачається, що особу водія було встановлено за допомогою бази даних, тобто посвідчення водія на право керування транспортним засобом ОСОБА_1 не надавав.
Апеляційний суд бере до уваги правову позицію, викладену у рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, де Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно зі встановленими нормами закону.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. ст. 130 КУпАП, апеляційному суду не надано. Будь яких додаткових доказів на спростування висновків суду першої інстанції крім тих, які були досліджені судом першої інстанції, апелянтом не надано.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд доходить висновку, що місцевим судом ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративному правопорушенні; що адміністративне стягнення на нього накладено згідно зі ст. ст. 33-35 КУпАП, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана ОСОБА_1 апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, - без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН