Справа №461/4597/22
Провадження №3/461/2752/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, директора ТзОВ «Укрспектрол», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ст. ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, -

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 050389, 21 серпня 2022 року близько 20.55 год за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив відносно громадської дружини (співмешканки) психологічне насильство.

Також, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 153876 від 26.08.2022, 26 серпня 2022 року у АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 , стосовно якого 26.08.2022 винесено терміновий заборонний припис серії АА № 196121 про зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_2 , заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) та заборону в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою, не дотримався встановлених обмежень.

ОСОБА_1 в ході судового розгляду заперечив факт вчинення ним інкримінованих адміністративних правопорушень. Зазначив, що з долучених до матеріалів справи доказів не вбачається наявність у його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема об`єктивної сторони вчинення адміністративних правопорушень. Ствердив, що жодного домашнього насильства не вчиняв та не порушував термінового заборонного припису, з ОСОБА_2 не контактував, оскільки був хворий у себе вдома, а остання сама спеціально прийшла до нього, щоб спровокувати складання щодо нього адміністративних матеріалів.

Наведені доводи ОСОБА_1 в ході судового розгляду підтримав його захисник та з цього приводу подав письмові заперечення. Додатково захисник вказав, що на даний час ОСОБА_1 оскаржив терміновий заборонний припис у судовому порядку.

Потерпіла в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що засвідчується наявними у матеріалах справи телефонограмами.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Правила, встановлені ст. 36 КУпАП, допускають розгляд одним і тим же органом справ про адміністративні правопорушення відносно особи, яка вчинила кілька адміністративних правопорушень.

Адміністративні матеріали складені у відношенні однієї особи та знаходяться у провадженні одного органу, уповноваженого на їх розгляд, у зв`язку чим підлягають об`єднанню в одне провадження з присвоєння єдиного унікального номера справи 461/4597/22 (провадження 3/461/2752/22).

Заслухавши пояснення особи, відносно якої складено протокол та доводи її захисника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Оцінюючи докази щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення інкримінованого йому у протоколі про адміністративне правопорушення серії АА №153876, суд виходить з наступних доводів та міркувань.

Відповідно до вищевказаного протоколу, 26 серпня 2022 року у АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 , стосовно якого 26.08.2022 винесено терміновий заборонний припис серії АА №196121 про зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_2 , заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) та заборону в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою, не дотримався встановлених обмежень.

Згідно п. 16 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить терміновий заборонний припис стосовно кривдника.

Згідно ст. 25 України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

Терміновий заборонний припис може містити такі заходи: 1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; 2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; 3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.

Працівники уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України можуть у встановленому законом порядку застосовувати поліцейські заходи примусу для виселення з житлового приміщення кривдника, якщо терміновий заборонний припис передбачає зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, а кривдник відмовляється добровільно його залишити.

Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків.

Терміновий заборонний припис виноситься в порядку, затвердженому Міністерством внутрішніх справ України.

Судом встановлено, 26 серпня 2022 року відносно ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис серії АА №196121. Згідно даного припису, заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 3 доби з 11:00 год 26.08.2022 по 11.00 год 29.08.2022.

ОСОБА_1 , як особі якій винесено терміновий заборонний припис, роз`яснено положення ст. 173-2 КУпАП про притягнення до відповідальності за невиконання термінового заборонного припису стосовно кривдника, зобов`язання повідомити про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ Національної поліції України за місцем учинення домашнього насильства, а також про право оскарження термінового заборонного припису стосовно кривдника до суду.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України термінового заборонного припису стосовно кривдника. затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №654 від 01.08.2018 року, під час вирішення питання про винесення припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.

Таким чином, та обставина, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 не звільняє його від обов`язку виконати терміновий заборонний припис та залишити дану квартиру, оскільки згідно матеріалів справи постраждала особа ОСОБА_2 проживає у цій квартирі. Разом з тим, суд не може не відзначити, те, що виносячи наведений припис, відповідна посадова особа повинна була оцінити фактичні стосунки осіб яких даний припис стосується, а також оцінити доцільність застосування обмежень, в контексті недопущення інших прав осіб, зокрема права на мирне володіння належним їм майном.

Факт перебування ОСОБА_1 26 серпня 2022 року у квартирі АДРЕСА_3 , останнім не заперечується, що зокрема вбачається із самого протоколу про адміністративне правопорушення, у якому ОСОБА_1 у своїх поясненнях вказав, що прийшов до своєї хати за медикаментами та речами.

Разом з тим, суд зазначає, що оскарження термінового заборонного припису в судовому порядку не зупиняє обов`язку його виконувати до моменту його скасування чи закінчення терміну дії.

Крім того, доводи ОСОБА_1 щодо недоведення до нього переліку усіх обмежень наведених у приписі не знайшли свого підтвердження в ході провадження у даній справі.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 та дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд у даній справі також враховує позиції Європейського суду з прав людини неодноразово висловлені у відповідних рішеннях про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

На переконання суду наведена позиція ОСОБА_1 не відображає фактичних обставин справи, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що останній був обізнаний щодо наявності відповідного заборонного припису, натомість не дотримався його вимог.

В свою чергу, суд не оцінює в даному випадку законності самого припису, а лише констатує його наявність та чинність на момент подій наведених у протоколі. Крім того, суд не ставить під сумнів наявність у ОСОБА_1 документів, які засвідчують належність йому квартири у АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, згідно протоколу серії АА № 153876, тобто невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.

Оцінюючи докази щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення інкримінованого йому у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 050389, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане порушення, прізвища, адреси потерпілих, свідків, пояснення особи, яка притягається до відповідальності, інші відомості необхідні для вирішення справи.

Стаття 256 цього Кодексу встановлює вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом, доказом у справі про адміністративне правопорушення, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вищевказаного протоколу, 21 серпня 2022 року близько 20.55 год за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив відносно громадської дружини (співмешканки) психологічне насильство.

Таким чином, фактично суть адміністративного правопорушення у протоколі викладена не конкретизовано, зокрема у ньому не вказано в чому саме (в яких конкретно діях) проявилось психологічне насильство зі сторони ОСОБА_1 .

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Відповідно до п. 3, 14 ч. 1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

При цьому, слід зазначити, що конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить.

Отже, різниця у наведених термінах полягає у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.

Саме по собі вживання нецензурної лайки на адресу осіб, із числа передбачених ст. 3 Закону №2229-VІІI, автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, позаяк, ці дії неминуче мають потягнути за собою наслідки, а саме завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Враховуючи вищенаведене, суд позбавлений можливості встановити наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано суті правопорушення, зокрема протокол не містить даних про те, які саме дії вчинив ОСОБА_1 , з огляду на кваліфікацію його дій. Потерпіла ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, внаслідок чого, серед інших наведених обставин, суд позбавлений можливості встановити в яких саме діях ОСОБА_1 проявилось вчинення ним домашнього насильства.

Також суд враховує покликання ОСОБА_1 на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення взагалі не вказано даних про потерпілу особу, якій адміністративним правопорушенням завдано шкоду.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу, громадських робіт чи адміністративного арешту, мають каральний і стримуючий характер.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене статтею ч. 1 ст. 173-2 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній (в даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (в даному випадку на працівниках поліції), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку працівників поліції) має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення. Наявність таких обставин, яким версія працівників поліції не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (в даному випадку працівники поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, неможливо не відзначити те, що некоректне формулювання обвинувачення у протоколі, тобто неналежне наведення формулювання суті правопорушення у протоколі, є істотним порушенням права на захист, адже обвинувачена особа не має в такому випадку можливості належним чином реалізувати право на захист, з огляду не те, що їй не відомо які конкретно її дії кваліфіковані як правопорушення.

Згідно ст.36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Беручи до уваги те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суд дійшов висновку, що з метою виховання правопорушника та запобігання вчинення ним нових правопорушень, необхідним та достатнім є адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Статтею 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому з особи яка притягується до відповідальності на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 496,20 гривень.

Водночас, оскільки судом встановлено, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б поза розумним сумнівом доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому у протоколі серії ВАВ № 050389 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, приходжу до висновку, що провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 173-2, 247, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

Об`єднати в одне провадження справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Присвоїти об`єднаній справі №461/4597/22 (провадження №3/461/2752/22).

ОСОБА_1 визнати винним та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень 00 копійок (протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 153876 від 26.08.2022).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 496 гривні 20 копійок судового збору.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за протоколом серії ВАВ № 050389 від 26.08.2022 закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Стрельбицький В.В.