ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/571/22 Головуючий в 1 інст. Сінєльник Р.В.
Провадження № 33/807/300/22 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року м. Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за участі ОСОБА_1 , його захисника адвоката Вертелецької Т.В., за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Вертелецької Т.В. на постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17000, 00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 25 січня 2022 року о 21 годині 40 хвилин в м. Запоріжжя по вул. Радіаторна, біля будинку 23, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом д.н. НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР України. Медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у медичному закладі, у лікаря нарколога, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 418 від 25 січня 2022 року.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 адвокат Вертелецька Т.В. вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що суд першої інстанції неналежно оцінив доводи та суперечності, які наявні в матеріалах справи, суд не взяв до уваги, що належних та допустимих доказів справа не містить, що виклад фактичних обставин у протоколі не узгоджується із диспозицією ст. 130 КУпАП.
Працівники поліції у протоколі не вказали, що особа керування у стані наркотичного сп`яніння, а вказано про нібито явні ознаки такого сп`яніння. Натомість, суд першої інстанції встановив, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад порушення, а саме керування транспортним засобом в стані сп`яніння. Чим фактично змінив фабулу інкримінованого ОСОБА_1 порушення.
В протоколі не конкретизовано склад порушення п. 2.9а ПДР України та ч.1 ст. 130 КУпАП. Тобто виклад фактичних обставин в протоколі не узгоджується із диспозицією вказаних норм закону.
Суд першої інстанції не дав вичерпної оцінки доводам сторони захисту, що є порушення прав і свобод людини.
Посилання у постанові як на доказ вини особи на рапорт працівника поліції є безпідставним, оскільки відповідно до позиції КАС ВС, викладеної у постанові від 20.05.2020 року, рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.
Суд першої інстанції належно не оцінив твердження сторони захисту про те, що у протоколі є посилання на висновок № 418 від 25.01.2022 року, проте матеріли справи не містять такого висновку. Є лише висновок від 25.01.2022 року, який складений на підставі Акту медичного огляду №418 від 25.01.2022 року.
Тобто, викладене у протоколі не відповідає долученим до нього матеріалам.
Також апелянт звертає увагу суду на те, що у висновку не зазначено ОСОБА_2 лікаря у відповідній графі. Проте такі відомості передбачені у висновку, тобто висновок складено з порушеннями. До того ж, і у висновку і у направленні на огляд вбачається виправлення, а час який вказано у направленні особи на огляд, не співпадає із часом, зазначений у висновку.
Суд також безпідставно відмовив у клопотання про витребування доказів, та безпідставно прийшов до висновку, що зазначені в клопотанні відомості не мають значення для правильного та об`єктивного вирішення справи.
Крім того, матеріали не містять належних і допустимих доказів проведення лабораторного дослідження. Результати попереднього тесту не можуть слугувати доказом вини ОСОБА_1 .
Просить апеляційний суд постанову районного суду скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.
Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, його захисника, перевіривши матеріали справи та аргументи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.
Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.4) встановлено, що 25 січня 2022 року о 21 годині 40 хвилин в м. Запоріжжя по вул. Радіаторна, біля будинку 23, водій ОСОБА_1 керував автомобілем д.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги п.2.9а ПДР України.
Медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у медичному закладі, у лікаря нарколога, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 418 від 25 січня 2022 року (а.с.3).
Протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, такий та його невід`ємні складові повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного проступку.
При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних і допустимих доказів.
Переглядаючи матеріали справи, можливо встановити, що викладене в протоколі обвинувачення доводиться такими доказами: направленням водія на огляд (а.с.4), яким встановлено, що під час зупинки транспортного засобу під керуванням у ОСОБА_1 виявлені ознаки наркотичного сп`яніння: тремтіння пальців рук, зіниці, які не реагують на світло, підвищена активність. Огляд був проведений у закладі охорони здоров`я. Результат позитивний; висновком закладу охорони здоров`я (а.с. 5), яким встановлено, що водій ОСОБА_1 перебував в стані наркотичного сп`яніння; відеозаписом події (а.с.10), яким показано, що ОСОБА_1 дійсно пройшов огляд. Результат огляду позитивний.
Дослідивши вказані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, наявності підстав для притягнення його до відповідальності та на законних підставах наклав на нього стягнення, належним чином мотивувавши своє рішення.
Зазначені докази відповідають критеріям належності та допустимості, а в своїй сукупності - також достатності для підтвердження висновків суду першої інстанції про доведення винуватості ОСОБА_1 у порушенні ним вимог п. 2.9а ПДР, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Факт керування ОСОБА_1 автомобілем за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, апелянтом не заперечується.
Апеляційна скарга захисника не містить доводів, які би вказували на незаконність ухваленого судом рішення.
Зокрема, доводи про те, що рапорти працівників поліції не повинні враховуватися судом під час розгляду такої категорії справи.
Відповідно до Інструкції з оформлення документів у системі МВС України, затвердженої наказом N 650 від 27 липня 2012 року МВС України, рапорт (від фр. rapport - повідомляти) - письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує начальника УПП в Запорізькій області про законність своїх дій.
Вказані документи враховуються судом, як додаткове обґрунтування виконання працівниками поліції належної правової процедури та виконання поставлених суспільством обов`язків.
Піддаючи аналізу вищевказані рапорти працівників поліції, суд дійшов до висновку, що вони повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.
Щодо відсутності Акту медичного огляду, доказів лабораторних досліджень, даних про проходження лікарем навчання по спеціалізації, апеляційний суд вказує наступне.
Дійсно, суд першої інстанції в порушенні вимог ст. 268, ст. 271 КУпАП належним чином не розглянув клопотання захисника, що тим самим допустив спрощений розгляд такої справи.
За клопотанням захисника в справі, апеляційним судом були витребувані наступні документи: Акт медичного огляду від 25.01.2022 року №418, результати імунохроматографічного дослідження від 25.01.2022 року №1089-1091, посвідчення №1038 про проходження підвищення кваліфікації лікарня-нарколога ОСОБА_3 .
Під час апеляційного перегляду встановлено, що Актом медичного огляду у водія ОСОБА_1 виявлені клінічні ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: обличчя бліде, поведінка особи є напруженою і збудженою, тремтіння пальців та повік, пальце-носова проба з порушенням, поза Ромберга є нестійкою.
Результатами імунохроматографічного дослідження від 25.01.2022 року №1089-1091 встановлено, що у біологічних відділеннях водія ОСОБА_1 містяться наркотичні речовини.
Посвідченням №1033 лікаря ОСОБА_3 підтверджено, що він у 2021 році пройшов медичне удосконалення за спеціалізацією виявлення наркотичного сп`яніння.
Оцінюючи витребувані документи, апеляційний суд вважає, що вони додатково підтверджують те, що ОСОБА_1 під час події перебував в стані наркотичного сп`яніння і те, що огляд проведених відповідно до вимог національного законодавства.
Апеляційний суд не вбачає будь-яких підстав або обставин, які могли ставити під сумнів результати дослідження на визначення стану наркотичного сп`яніння.
Суд наголошує, що відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно з п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» (із змінами та доповненнями) водій, серед іншого, зобов`язаний: виконувати розпорядження поліцейського, а водії військових транспортних засобів - посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами; - не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.
Згідно з п. 2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
За змістом ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Поведінка обвинуваченого на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури огляду, повністю усвідомлював свої дії, здійснював активні, свідомі та вольові дії, розумів ситуацію, у якій опинився.

За таких обставив, суд приходить до висновку про дотримання прав і свобод працівниками поліції під час події.

З приводу посилань апелянта на певні технічні описки, не правильне зазначення відомостей в графах документів, суд вказує наступне.

Надмірне прагнення апелянта до чистоти, переваги форми над змістом справи, оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, неправильного зазначення часу, не роз`яснення порядку, та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння.

Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити наступне.
Апеляційний суд вказує, що право в суспільстві відображається в поведінці його членів та має вид соціального факту.
Встановлені в суспільстві правила поведінки є обов`язковими для всіх членів суспільного життя.
Свобода дій розуміються, як здатність людини, як властивість її розуму усвідомлювати й здійснювати на ґрунті інтелектуальних установок цілеспрямовані вчинки, цілеспрямовану діяльність, виходячи з необхідності, що детермінована об`єктивними й суб`єктивними чинниками.
За порушення встановлених правил співіснування особа піддається примусу у вигляді накладення стягнення, користуючись яким, суспільство забезпечує погодженість особистих і суспільних інтересів, скеровує поведінку особи у необхідне, суспільно корисне русло.
Отже, юридична відповідальність для особи застосовується невідворотно, якщо є позитивно виражені умови для настання такої відповідальності та немає негативно виражених умов для її усунення. Відповідальність є мірою людини. Людина постає вольовою особою завдяки розуму, а завдяки волі і свободи вона відповідає за свої вчинки.
Так, юридична відповідальність передбачає для порушника настання обов`язків зазнавати несприятливих наслідків у вигляді особистого, майнового та іншого характеру, вид і міра яких передбачені санкціями правових норм.
Так, вид і міра за вчинення діяння, передбаченого ст.130 КУпАП втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків.
Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини.
Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні.
Тому, діяння за ст.130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, наголошено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Виходячи з викладеного, суд вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 35, 38, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, поведінки під час події, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння в суспільстві.
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Вертелецької Т.В., залишити без задоволення.
Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького
апеляційного суду В.Я. Рассуждай
Дата документу Справа № 332/571/22