Справа №461/3574/22
Провадження №3/461/2186/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, непрацюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , ( АДРЕСА_2 )

за ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

03.07.2022 року близько 18 години 40 хвилин у м. Львові, на вул. Гнатюка, 24 ОСОБА_1 не реагувала на неодноразові вказівки поліцейських не перешкоджати своїми діями затриманню ОСОБА_2 , зокрема тримала його руками за тулуб та після чого руками намагалася перешкоджати його затриманню будучи вже біля автомобіля, тобто перешкоджала виконанню законних дій поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення заперечила. Пояснила, що вона не визнає свою провину у інкримінованому правопорушенні. Вважає, що 03.07.2022 року близько 18 години 40 хвилин у м. Львові, на вул. Гнатюка, 24, саме поліцейські діяли неправомірно, а тому вона не вчинила жодного правопорушення.

Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 185 КУпАП передбачена відповідальність за злісну непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Статтею 245 цього ж Кодексу передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

При оцінці доказів суд керується принципом «поза розумним сумнівом», тобто доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважаю, що в діях ОСОБА_1 . є склад вказаного вище адміністративного правопорушення, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АА № 152024 від 03.07.2022, рапортом працівника поліції, зі змісту яких встановлено, що такі відображають перебіг подій 03.07.2022 року близько 18 години 40 хвилин у м. Львові, на вул. Гнатюка, 24, зокрема описують поведінку ОСОБА_1 .

Також вина ОСОБА_1 підтверджується показами свідка ОСОБА_3 , який в судовому засіданні показав, що він є поліцейським, 03.07.2022 року близько 18 години 40 хвилин у м. Львові, на вул. Гнатюка, 24, після того як ОСОБА_1 попросили пред`явити документи, вона почала голосно вигукувати на адресу поліцейських та ображати їх гідність. Коли чоловік ОСОБА_1 сів у автомобіль, а в подальшому відмовлявся виконувати законні вимоги поліцейських, остання тримала його та ігнорувала і не реагувала на вимоги поліцейських, перешкоджаючи затриманню свого чоловіка. В подальшому було викликано слідчо-оперативна група, яка займалася оформленням подій, що мали місце під час конфлікту ОСОБА_1 її чоловіка та поліцейських.

Крім цього, вина ОСОБА_1 підтверджується показами свідка ОСОБА_4 , який показав, що брав участь у затриманні чоловіка ОСОБА_1 під час якого остання тримала свого чоловіка, перешкоджала у його затриманні та не реагувала на законні вимоги поліцейських припинити свою неправомірну поведінку, а саме перешкоджати затриманню.

Також, вина ОСОБА_1 підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом в присутності ОСОБА_1 відеоматеріалами, з яких встановлено, як остання кричить до поліцейських, активно перешкоджає поліцейським затримати свого чоловіка, та не зважає на неодноразові вимоги поліцейських припинити перешкоджати виконувати їм свої службові обов`язки.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є належними, допустимими та достатніми для ухвалення законного і об`єктивного рішення у справі, а також належної перевірки доводів учасників процесу, зокрема позиції ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у протоколах працівниками поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії працівників поліції. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників поліції) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення.

Суд приходить до висновку про те, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні, тобто вина ОСОБА_1 доведена поза розумним сумнівом.

Таким чином, аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доведена повністю.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

Як наведено вище, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно ст. 33 КпАП України, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). Особливості накладення стягнення при розгляді справ без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За правилами ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

Безумовно, при визначенні виду та розміру стягнення, суд враховує рівень суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, а також ставлення самої ОСОБА_1 до скоєного. Зокрема, суд не може залишити поза увагою характер поведінки ОСОБА_5 під час подій, які стали підставою для притягнення її до відповідальності, а саме те, що остання незважаючи на обставини встановлені в ході розгляду справи, свою вину заперечила, що опосередковано свідчить про те, що вона для себе жодних належних висновків не зробила. Так, ОСОБА_1 03.07.2022 року у м. Львові, на вул. Гнатюка, 24, вчинила адміністративне правопорушення у сфері Правил дорожнього руху, а саме припаркувала транспортний засіб на місці для парковки людей з обмеженими можливостями (інвалідністю), не являючись такою особою, чим потенційно обмежила громадян вказаної категорії скористатися належним їм та закріпленим на законодавчому рівні правом на можливість паркування у спеціально відведеному саме для них місці. Крім того, ОСОБА_1 , перебуваючи у центральній частині міста публічно побажала працівникам поліції смерті.

В час коли Держава потерпає від збройної агресії, внаслідок нападу російської федерації, за переконанням суду, усі громадяни повинні гуртуватися, поважати один одного і підтримувати ЗСУ, а також сприяти особам які охороняють громадській спокій у місцях де не ведуться активні бойові дії, зокрема поліцейських. Українське суспільство не раз демонструвало саме таку поведінку в умовах війни.

За переконанням суду наведена поведінка ОСОБА_1 , яка у військовий час, у відповідь на те, що поліцейський, в силу своїх обов`язків, адекватно відреагував на допущене нею порушення Правил дорожнього руху, публічно бажає йому смерті є абсолютно ганебною. Більше того, навіть за минуванням часу і вже після дослідження усіх доказів у справі, ОСОБА_1 продовжує звинувачувати у всьому саме поліцейських, хоча очевидним є той факт, що саме допущене нею порушення ПДР стало поштовхом для усіх подальших подій, в тому числі пов`язаних із затриманням її чоловіка, тобто фактично весь конфлікт став наслідком неправомірної поведінки останньої.

Отже, визначаючи вид та розмір стягнення, суд виходить з того, що дискреційні повноваження в цьому питанні, якими він наділений, це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, тобто можливість застосовувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного правопорушника такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Питання чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогам захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу пропорційності. Суд повинен дотриматись розумного балансу між заходами вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства та чи не стануть вжиті заходи особистим і надмірним тягарем для правопорушника.

При розгляді даної справи про адміністративне правопорушення суддя також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.

Також, суд враховує те, що ОСОБА_1 має на утриманні неповнолітніх дітей, а отже у цій ситуації, з врахуванням наведених вище доводів та мотивів, вважає за необхідне та доцільне визначити вид стягнення у виді штрафу. В свою чергу, з огляду на наведене вище, суд вважає, що розмір стягнення повинен бути максимальним для даного виду стягнення в межах санкції відповідної статті КУпАП.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім у даному випадку є адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень 00 копійок.

Крім того, ст.40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з особи яка притягається до відповідальності на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 496,20 гривень.

Керуючись ст. ст.185, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 496 гривень 20 копійок судового збору.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький