Справа № 303/4362/21
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
18.11.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І.В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в:
Постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.
Згідно з постановою, 16.05.2021, о 14 год 55 хв, по вул. Окружна, у м. Мукачево, ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Audi A4» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, водій відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.
В апеляційній скарзі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 стверджує, що оскаржувана постанова є незаконною і такою, що підлягає скасуванню. На думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що апелянт від проходження огляду на стан сп`яніння не відмовлявся, однак, через фізіологічні особливості організму не міг здати для аналізу біологічний матеріал - сечу. Водночас, ОСОБА_1 стверджує, що поліцейські проігнорували його бажання пройти освічення в інший спосіб, який передбачений Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - Інструкція). Апелянт звертає увагу на те, що про його бажання пройти огляд на стан сп`яніння свідчить і той факт, що він добровільно залишив свій автомобіль на місці зупинки та разом з працівниками поліції попрямував до Мукачівської ЦРЛ, де і було складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення. Вважає, що відповідно до відеозапису з бодікамер поліцейських, час вчинення адміністративного правопорушення та час фактичного складання протоколу не співпадає, що на думку апелянта суперечить вимогам чинного законодавства. На думку ОСОБА_1 , відеозапис не можна вважати належним доказом у справі, оскільки він складається з уривків. Враховуючи вищезазначене, апелянт просить постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Дренкалюка І. І., неявка яких, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності цих осіб, апеляційний суд бере до уваги те, що вказані особи були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явились. Натомість адвокатом Дренкалюком І. І. у день розгляду справи 18.11.2022 було подано заяву про відкладення судового засідання на іншу дату, причиною неприбуття у судове засідання адвокат Дренкалюк І. І. вказав поломку автомобіля та неможливість його відремонтувати через постійні відключення електроенергії у м. Мукачево. Вирішуючи питання про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його захисника, суд апеляційної інстанції також бере до уваги той факт, що розгляд справи уже неодноразово відкладався, зокрема 11.11.2021 (а. с. 31), 02.06.2022 (а. с. 32), 10.11.2022 (а. с. 33), у тому числі за заявою адвоката Дренкалюка І. І., при цьому адвокатом Дренкалюком І. І. не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин попередньої неявки до апеляційного суду. У цьому контексті апеляційний суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», який у своєму рішенні чітко наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, які зазначені у ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону під час розгляду матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №139642, 16.05.2021, о 14 год 55 хв, по вул. Окружній у м. Мукачево, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Ауді А4», н. з. НОМЕР_2 , з ознаками наркотичного сп`яніння. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. З пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 убачається, що він заперечує факт відмови від проходження освідування, водночас зазначає, що через відсутність фізіологічної потреби не зміг сходити в туалет. Своїми підписами у протоколі ОСОБА_1 засвідчив, що з його змістом ознайомлений, копію процесуального документу отримав.
Поясненнями свідків - громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підтверджуються обставини, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку (а. с. 2, 3).
З розписки ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах справи, убачається, що останній зобов`язується залишити свій транспортний засіб на місці зупинки автомобіля (а. с. 4).
Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 №771648 від 16.05.2021, підтверджено, що за порушення вимог ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень (а. с. 6).
Відповідно до довідки сформованої на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС, ОСОБА_1 отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_3 від 18.04.2020 (а. с. 7).
На відеозаписі, який міститься на DVD-диску зафіксовано момент відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, що було озвучено, у тому числі і в присутності свідків. ОСОБА_1 на пропозицію поліцейських пройти освідування, відповів відмовою (а. с. 8).
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, і зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2.5 ПДР та винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено жодних даних, які би давали підстави вважати, що поліцейська Шефер Е. М. мала упереджене ставлення при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що в неї були підстави для обмови ОСОБА_1 та фальсифікації протоколу, і що вона зацікавлена у результатах розгляду справи у підтвердження таких даних у матеріалах справи відсутні які-небудь докази, і таких до апеляційної скарги не додано. Тому, апеляційний суд доходить висновку, що працівниця поліції ОСОБА_4 при виконанні своїх функціональних обов`язків діяла у межах наданих їй повноважень.
Матеріали справи також не містять доказів того, що до ОСОБА_1 зі сторони працівників поліції було необ`єктивне ставлення. Жодних доказів про порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду, тощо) апеляційному суду не надано. Отже, працівниками патрульної поліції вимоги ст.266 КУпАП, Інструкції та Порядку були виконані.
Крім того, під час розгляду апеляційної скарги судом не встановлено й даних про те, що в громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були залучені в якості свідків відмови ОСОБА_1 від огляду на стан наркотичного сп`яніння, були підстави для обмови апелянта у вчиненні адміністративного правопорушення, зокрема, у відмові від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння, такі дані в матеріалах справи також відсутні й до апеляційної скарги таких також не додано.
Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій під час направлення його на огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння та безпосередньо у медичному закладі, на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, однак через фізіологічні особливості організму не міг здати для дослідження біологічний матеріал- сечу.
При оцінці цих доводів апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.
Так, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції…, та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, ознакою об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення окрім іншого є відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Фактично відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП є підставою для притягнення такої особи до адміністративної відповідальності за вказаною статтею.
Водночас, пунктом 2.5 ПДР України передбачено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних речовин чи лікарських препаратів. Підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів, у тому числі наркотичного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція). Відомості, які містяться у матеріалах справи у своїй сукупності підтверджують, що водій ОСОБА_1 своєю поведінкою засвідчив, що не бажає проходити огляд на стан наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про дотримання поліцейськими при оформленні матеріалів адміністративного правопорушення приписів Інструкції та відсутність неправомірних дій з боку поліцейських.
Відповідно до п. п. 2,3 Розділу ІІ Інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у працівників поліції є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками наркотичного сп`яніння є: звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість. З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 16.05.2021, на момент зупинки поліцейськими транспортного засобу, мав зовнішні ознаки наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці.
З матеріалів справи, зокрема з відеозапису з бодікамер поліцейського убачається, що водій ОСОБА_1 після зупинки та перевірки працівниками поліції транспортного засобу, погодився пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння у медичному закладі. У закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 зазначив, що не надасть біологічний матеріал (сечу) для проведення лабораторного дослідження у зв`язку із відсутністю фізіологічної потреби. Жодних даних про те, що ОСОБА_1 пропонував медичним працівникам чи наполягав відібрати у нього аналіз інших біологічних матеріалів (слини або крові) для проведення необхідних досліджень, - у матеріалах справи, у тому числі на відеофайлі, немає. Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд визнає безпідставними доводи апелянта про те, що прохання ОСОБА_1 відібрати у нього інші біологічні матеріали для лабораторного дослідження з метою визначення стану наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я проігнорували. На переконання апеляційного суду, така поведінка ОСОБА_1 свідчить лише про те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності не мала наміру проходити огляд на стан наркотичного сп`яніння, у зв`язку із чим працівниками поліції щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд, при оцінці доводів апелянта щодо того, що відеоматеріал складається з фрагментів, тому, на переконання апелянта, такий не можна вважати належним доказом у справі, визнає вказані твердження необґрунтованими та надуманими.
Дослідивши відеоматеріал, який міститься на DVD-диску, апеляційним судом визнано, що суд першої інстанції надав належну та об`єктивну оцінку відеозапису, на якому зафіксовано факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Апеляційний суд не погоджується із доводами апелянта про те, що відеозапис не можна вважати належним доказом у справі, позаяк вони свого підтвердження не знайшли. Апелянтом не надано жодних доказів, які могли би поставити під сумніви правильність висновків місцевого суду про те, що відеозаписом чітко зафіксовано, що саме ОСОБА_1 , а не інша особа зображений на відеозаписі, і саме ОСОБА_1 категорично відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у присутності свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України. Своєю поведінкою апелянт свідомо продемонстрував, що виконувати законні вимоги поліцейських він наміру не має.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, ґрунтуються на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та не бере до уваги доводи апеляційної скарги, які є безпідставними і не спростовують правильності висновків суду про наявність у діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та, на думку суду, є намаганням апелянта уникнути адміністративної відповідальності за скоєне.
На інші доводи, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні вимог, передбачених пунктом 2.5 ПДР та, відповідно, у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено в межах санкції вищевказаної статті, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови у зв`язку з неповнотою судового розгляду, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а подана особою, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційна скарга без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 та його захисник, адвокат Дренкалюк І. І., не з`явившись на розгляд справи, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН