ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Ріхтер В.В. розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Миколаєві, з вищою освітою, не одруженої, працюючої у НДСЛ «Охматдит» лікарем-педіатром, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, суд

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі - особа, що притягується до адміністративної відповідальності) 20.10.2022 року, приблизно о 11.00 годині, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дочки - ОСОБА_2 (словесно ображала), а також відносно свого зятя - ОСОБА_3 , чим завдала шкоди їх психічному здоров`ю, тобто, щодо осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - Закон).

Вказаних висновків суд дійшов, дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, як-то: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наявних у справі пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо часу, місця, способу настання обставин, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, та безпосередньо її ролі в їх настанні, а також потерпілої, свідків, керуючись законом і правосвідомістю, виходячи з наступного.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнала, зазначила, що у протоколі все зазначено не вірно, фабула не відповідає тим подіям, що були насправді. Так, 20.10.2022 року зять та дочка, з якими вона проживала в одній квартирі, почали їй погрожувати розправою, репресіями, стався конфлікт. Вона почала їх записувати на телефон, однак вони телефон відібрали, після чого вона пішла з квартири та викликала поліцію. Акцентує увагу суду, що дочка та зять втручаються у її приватне життя, слідкують за нею.

На запитання свого захисника - адвоката Сидоренка В.В. відповіла, що конфлікти виникають у сім`ї через квартиру. У процесі сварки дочка завдала їй удару. До поліції не зверталася з даного приводу, оскільки вважала, що це є дочка та пробачила її. До 20.10.2022 року проживала за адресою АДРЕСА_1 разом із дочкою та зятем, зараз вже з`їхала з квартири через конфлікти. Коли проживали у квартирі, то зятя та дочку утримувала саме вона, бо дочка не працює взагалі, бо в декреті, а зять офіційно не працює. Вважає, що така агресивна поведінка зі сторони дочки та зятя викликана вживанням ними психотропних речовин.

Будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень суду, потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що конфлікти виникали ще й до 20.10.2022 року. Мати себе дуже дивно поводить, за нею ніхто не слідкує, телефон в неї ніхто не відбирав. Загалом, конфлікт 20.10.2022 року стався через те, що вони із чоловіком дізналися про мати певну інформацію, яку остання приховувала, через що мати стала конфліктною та агресивною. Зазначає, що останнім часом мати стала себе поводити, як стороння людина. Раніше, хоча сварки й відбувалися, однак не такі, можна було жити. Зараз мати агресивна, постійно лається, обзивається, погрожує виселенням з квартири. Такими своїми діями вона завдає потерпілій травми, психологічно на неї тисне, від чого остання почуває себе не добре. Вказане відбувається при малій дитині, що на неї негативно впливає.

Будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень суду, потерпілий ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що конфлікти виникають постійно, однак останнім часом вони посилилися. ОСОБА_1 поводить себе агресивно та неадекватно, постійно лається, погрожу та обзивається, погрожує виселенням з квартири, влаштовує скандали, сказала, що буде намагатися відібрати дитину та позбавити його та ОСОБА_2 батьківських прав. Пише у месенджер Вайбер, що буде потерпілим мститися. 20.10.2022 року ОСОБА_1 його ображала, кричала, погрожувала йому. Зазначає, що ще не відображено у протоколі, що вона вчинила економічне насильство, оскільки поламала вдома умисно двері. Просить допомогти вирішити таку ситуацію та вжити заходів щодо ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на вказане потерпілими все заперечила, однак зазначила, що дійсно був конфлікт, однак лише через те, що дочка та зять втручаються у її приватне життя. Наразі з ними вже не проживає.

Під час надання пояснення суду та відповідей на питання учасників судового розгляду видно, що потерпілі емоційно переживають, прийшли до суду із дитиною, згадуючи події, про які розказують, виглядають розгубленими через безсилля від ситуації.

Позиція захисту зводиться до того, що протокол містить суперечності та неточності, а саме: в ньому не вірно зазначено час правопорушення, а також не вказано насильство, що було завдано потерпілому, а насильство, що було завдано потерпілій не відповідає диспозиції статті, просить справу закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Згідно ст. 1 Закону у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: … 3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; 4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; 5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються; 6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; 8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; 12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки; 14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; 15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності; 17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 3 Закону передбачено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Стамбульська конвенція визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні, або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

З урахуванням того, що згідно Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Також, Конституція декларує право кожного на повагу до його гідності, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Як убачається з матеріалів цієї справи, вина особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, повністю доведена, у розумінні ст. 251 КУпАП, належними та допустимими доказами, у тому числі протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення; відомостями, що містяться у матеріалах у їх сукупності, у т.ч. пояснень потерпілих, а також поясненнями самої особи, що притягується до адміністративної відповідальності, наданими в судовому засіданні.

Також, суд враховує, що домашнє насильство, відповідно до положень ст. 173-2 КУпАП, являє собою умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КУпАП, має місце лише тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи фактичне настання фізичної шкоди або шкоди психічному здоров`ю потерпілому.

Оцінюючи можливість настання шкоди психічному здоров`ю потерпілого, суд має врахувати, що самі по собі нецензурні, брутальні висловлювання, образи та таке інше не утворюють домашнього насильства та складу адміністративного правопорушення. Це відбувається лише у тому випадку, коли вони спрямовані на обмеження волевиявлення особи, або якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У цій справі безсумнівно встановлено судом, що дії ОСОБА_1 викликали у постраждалих осіб побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдали шкоди психічному здоров`ю осіб.

Таким чином, характер вчиненого порушення з боку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідчить про наявність в її діях складу даного правопорушення - вчинення домашнього насильства у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону.

Що стосується доводів захисту про те, що час у протоколі не зазначено часу вчинення правопорушення, то судом, в судовому засіданні такі суперечності усунуті та час встановлено з пояснень учасників конфлікту, які не заперечували, що конфлікт дійсно був, вранці, приблизно об 11.00 годині 20.10.2022 року. Не зазначення часу у протоколі, у даному випадку, не може бути підставою для закриття справи, тим більше, за відсутності зауважень з даного приводу з боку учасників конфлікту.

Окремо суд звертає увагу на те, що у протоколах дійсно не викладено даних щодо наслідків для психічного та фізичного здоров`я потерпілих, проте, такі наслідки були безпосередньо встановлені судом у судовому засідання шляхом допиту потерпілих. Не зазначення форми насильства у протоколі, на думку суду, із врахуванням з`ясування цього питання безпосередньо у суді, не може бути наслідком закриття справи, оскільки це не буде відповідати завданням та цілям судочинства та захисту прав потерпілого. Також, вказане узгоджується з судовою практикою (постанова Київського апеляційного суду від 04.07.2022 року у справі №760/4253/22).

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вона закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n.52, «Лабіта проти Італії», n.120, «Чембер проти Росії», n.49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Крім того, як зазначено у правовій позиції ЄСПЛ у справі «TKHELIDZE проти Грузії», заява № 33056/17, відсутність негайного реагування органів влади при виникненні підозр щодо домашнього насильства порушує конвенцію. ЄСПЛ наголосив, що за відповідних обставин влада зобов`язана вживати превентивних оперативних заходів для захисту особи, життю якої загрожує злочинні дії іншої особи. Жертви домашнього насильства, які потрапляють до категорії вразливих осіб, мають право на державний захист. Коли виникають будь-які підозри щодо домашнього насильства чи насильства щодо жінок, від органів влади вимагається негайне реагування та подальша особлива ретельність для вирішення конкретного характеру насильства в ході провадження.

У цій справі не установлено порушення фундаментальних прав і свобод ОСОБА_1 .

У цій справі, доводи сторони захисту щодо якості доказів, з огляду на наявні у них дані, не тягнуть за собою визнання їх неприйнятними, адже в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Суд виходить з того, що, вирішуючи справу має приймати інформоване рішення, тобто робити свої висновки щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, виходячи з усієї релевантної інформації, яку сторонам вдалося отримати і надати суду.

Правила недопустимості доказів становлять собою обмеження цього загального принципу, дозволяючи або зобов`язуючи виключати з процесу доказування інформацію, яка потенційно може мати істотне, а іноді й вирішальне значення для справи.

Тому, виключення потенційно важливих відомостей, тобто визнання їх недопустимими незалежно від їх стосунку до справи і доказового значення, є крайнім заходом, до якого слід звертатися у разі, якщо іншими засобами неможливо забезпечити справедливого судового розгляду.

В основі створення правил про недопустимість доказів лежать кілька міркувань.

Насамперед це виключення потенційно недостовірних доказів або доказів, достовірність яких неможливо перевірити.

Також запровадження правил про недопустимість доказів має за мету створити стримуючий ефект для державних органів. Загроза виключення доказів, отриманих внаслідок істотного порушення фундаментальних прав і свобод людини, знеохочує органи правопорядку вдаватися до таких порушень.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів за допомогою катувань і поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та права на допомогу захисника, відвертого порушення права на недоторканість або тих чи інших аспектів приватного життя тощо - не може бути терпимим у правосудді.

Тому концепція, що лежить в основі правил щодо допустимості доказів, на переконання суду, виходить з розуміння, що в центрі уваги суду, який вирішує питання про допустимість доказу, мають знаходитися права особи і виправданість їх обмеження державою, незалежно від того, яким саме представником держави ці права обмежуються.

Водночас порушення численних формальностей, які регулюють порядок складання процесуальних документів чи окремих процесуальних дій, але жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті порушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Верховний Суд (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18) зазначав, що норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

Суд в цій справі вважає такий підхід, сформований ВС, правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та/або заперечити цю інформацію.

Захист жодним чином у ході розгляду справи у питанні деталізації часу, не зміг аргументувати, які саме права і свободи людини порушені та якими положеннями Конституції, законів України та/або міжнародних договорів ці права і свободи людини передбачені. Не наведено обґрунтування, чому це порушення, навіть якщо було б встановлено, що ним зачіпаються права і свободи особи, може розглядатися як істотне, тобто таке, що заперечує або критично звужує саму сутність якогось права та свободи людини.

Тим самим, в сукупності підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження.

Навпаки, враховуючи вразливу категорію цієї справи, дії суду мають бути обережними у висновках щодо оцінки доказів, формальний підхід є недопустимим.

Також, суд не бере до уваги, долучений як доказ стороною захисту фотознімок синця, оскільки погоджується з потерпілими, що взагалі не зрозуміло, що це за фото, кому воно належить та у який період було зроблене, не зрозуміло навіть яка це частина тіла.

Окремо у цій справі суд вважає зупинитися на питанні примирення між сторонами.

Так, судом неодноразово пропонувалося сторонам вирішити конфлікт мирним шляхом, враховуючи що вони є сім`єю та мають зберегти сімейні цінності майбутнього співжиття.

Проте, потерпілий ОСОБА_3 категорично відмовився від примирення, оскільки вважає, що конфлікти продовжуються вже тривалий термін, жодного примирення не може бути, оскільки ситуація лише погіршується та навіть цей суд не вирішить їх проблему.

Потерпіла ОСОБА_2 спочатку сумнівалася щодо можливості/неможливості примирення, однак в процесі розгляду справи також категорично висловила свою думку, що проти примирення, оскільки мати повинна відповідати за вчинені свої дії.

Сама ОСОБА_1 не заперечувала проти примирення, однак, на думку суду, не вчинила дій направлених на примирення, а саме: не вибачилася перед потерпілими, не обіцяла жити мирно та у злагоді, не намагалася залагодити ситуацію. Саме лише бажання примиритися, без вчинення дій на таке, не може уважатися для суду таким, що заслуговує на увагу.

З цих підстав, суд не убачав застосування до ОСОБА_1 вимог статті 22 КУпАП, як про це просив захисник.

Жодних інших клопотань чи заяв, в тому числі про витребування певних даних чи виклик свідків, до суду не надійшло.

Що стосується стягнення, то відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

При накладені адміністративного стягнення, на особу, що притягається до адміністративної відповідальності, суд враховує обставини визначені ст. 33 КУпАП, а саме: характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан та не убачає, в розумінні ст. ст. 34, 35 КУпАП, обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останнього і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Визначаючи вид стягнення суд також бере до уваги, що в судовому засіданні ОСОБА_1 не розкаялася щодо своїх дій, не засудила своїх дій щодо потерпілих.

Одночасно суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності, працює лікарем педіатром, її праця відзначена грамотою, на день розгляду справи у суді вже не проживає з потерпілими.

На думку суду, застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу є достатнім та справедливим.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність, згідно ст. 17 КУпАП України, у справі не встановлено. Строки притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

На підставі частини другої статті 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33-35, 36, 173-2, 251, 252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визнати винуватою у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 170 гривень.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 496 грн. 20 коп.

Штраф підлягає сплаті за наступними банківськими реквізитами: отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/21081300, Код отримувача (код ЄДРПОУ): 37993783, номер рахунку (IBAN): UA0026001, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 21081300, призначення платежу: адміністративний штраф у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Судовий збір підлягає сплаті на наступні реквізити: отримував коштів: ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача: Казначейство України, код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA0026010, код класифікації доходів бюджету 22030101, Призначення платежу: судовий збір.

Відповідно до ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

На підставі ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Суддя Ріхтер В.В.