Справа № 751/3676/22
Провадження №3/751/1997/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого судді Деркача О.Г.

секретаря судового засідання Савчук М.О.

за участю: представника Чернігівської митниці Держмитслужби - Остроух А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернігова справу про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого «ТОВ РЕГІОНАЛЬНІ АВТОБУСНІ МАРШРУТИ» (Російська Федерація, м. Москва, вул. Очаківська, 47А/С1), проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт: НОМЕР_1 ,

- за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 Митного Кодексу України, -

Встановив:

04.10.2022 до суду надійшли матеріали про притягнення до відповідальності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 6 ст. 481 Митного Кодексу України, з яких вбачається наступне.

Згідно протоколу про порушення митних правил, від 13.09.2022 року, до управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил надійшла доповідна записка відділу контролю за переміщенням товарів за № 7.11-17.1/295, від 12.09.2022 року якою повідомлено, що в ході перевірочних заходів встановлено, 20.02.2022 о 04 год. 54 хв. через митний пост «Сеньківка» Чернігівської митниці з Російської Федерації у напрямку «в`їзд» на митну територію України в режимі «тимчасове ввезення до 20 днів» заїхав автобус, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , під керуванням громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Чернігівською митницею, відповідно до вимого ст. ст. 104, 105, 108 та 189 Митного кодексу України, транспортний засіб, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 оформлено у митний режим тимчасового ввезення на строк до 20 діб.

Проведеною перевіркою з використанням модуля «Заяви підприємств та осіб» АСМО «Інспектор» встановлено, що до митного органу заяви щодо неможливості своєчасного вивезення вказаного транспортного засобу у зв`язку з настанням обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу, - не надходили.

Таким чином, громадянин Російської Федерації, ОСОБА_1 , перевищив встановлений Чернігівською митницею строк тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу комерційного призначення НОМЕР_2, VIN: НОМЕР_3 більше ніж на тридцять діб.

13.09.2022 на громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був складений протокол про ПМП № 0231/10200/22 за ознаками порушення митних правил, передбачених ч. 6 ст. 481 МК України.

04.10.2022 року до суду надійшли матеріали після доопрацювання про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 6 ст. 481 Митного Кодексу України, з не усунутим вказаним недоліком.

В судовому засіданні представник Чернігівської митниці Держмитслужби просила притягнути громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 481 МК України та накласти на нього стягнення в межах санкції даної статті.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судове засідання не з`явився.

Вислухавши представника Чернігівської митниці Держмитслужби, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Зі змісту ст. 283 КУпАП вбачається, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Відповідно ч. 1 ст. 486 МК, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, а згідно ч. 2 цієї статті провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у ст. 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням. Провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до МК, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 487 МК).

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У зв`язку із цим, крім зазначених у ст. 489 МК України вимог при розгляді справи про порушення митних правил, суд повинен керуватися ст. 280 КУпАП, якою передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 458 МК України вбачається, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

На підставі ст. 466 МК України, адміністративні стягнення за порушення митних правил не може бути застосовано інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України. Додержання митними органами вимог закону в разі застосування адміністративних стягнень за порушення митних правил забезпечується здійсненням систематичного контролю з боку органів вищого рівня та їх посадових осіб, правом оскарження постанов у справах про порушення митних правил та іншими заходами, передбаченими законодавством України.

Згідно ч. 6 ст. 481 МК України передбачена відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб, а так само втрата цих транспортних засобів, у тому числі їх розкомплектування.

За вчинення правопорушення передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України передбачено адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу в розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або конфіскацію таких транспортних засобів.

Відповідно до ч. 9 ст. 494 МК України, якщо при складенні протоколу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не була присутня, до протоколу вноситься відповідний запис, який підписується посадовою особою митного органу, яка склала протокол, та свідками, якщо вони є, після чого один примірник протягом трьох робочих днів надсилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою (місце проживання або фактичного перебування).

Згідно до ч. 10 ст. 494 МК України, протокол вважається врученим у тому числі у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, не перебувала за повідомленою нею або наявною в митних органах адресою або місце проживання чи фактичного перебування, повідомлене такою особою, є недостовірним.

З долучених до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що відповідно листа Чернігівської митниці Держмитслужби на e-mail місця роботи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , «ТОВ РЕГІОНАЛЬНІ АВТОБУСНІ МАРШРУТИ» (Російська Федерація, м. Москва, вул. Очаківська, 47А/С1), відповідно до електронного витягу облікової картки особи-нерезидента, яка під час провадження своєї діяльності є учасником відносин, що регулюються законодавством України з питань митної справи (а.с. 8), а саме: (а.с. 12), було направлено примірник протоколу про порушення митних правил № 0231/10200/22 від 13.09.2022 року. При цьому, підтверджуючі відомості щодо вручення чи не вручення їх в установленому законодавством порядку до матеріалів не додано, а відправлення на домен «mail.ru», не містить відомостей щодо їх фактичного вручення/отримання, оскільки він заборонений і заблокований в Україні.

Крім того, відповідно до копії запиту Чернігівської митниці Держмитслужби за № 7.11-3/7.11-20-04/10/4587 від 29.09.2022 року, про надання інформації до керівника Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта» щодо можливість направлення поштових відправлень на тимчасово окуповані території України, а також на території Російської Федерації та Республіки Білорусь, в матеріалах справи відповідь відсутня.

Враховуючи наведене, вимоги ч. 10 ст. 494 МК України, щодо вручення протоколу про порушення митних правил № 0231/10200/22 від 13.09.2022 року, Чернігівською митницею, станом на час розгляду даної справи, не виконано.

Згідно з п. 24 ч.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року визнано правильною практика тих судів, які вмотивованими постановами повертають протоколи про адміністративні правопорушення, складені без додержання вимог ст. 256 КУпАП, відповідному органу для належного оформлення.

При цьому, вимоги постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.09.2022 року, про повернення матеріалів №751/3676/22 до Чернігівської митниці для доопрацювання щодо виявленого недоліку в частині не надання відомостей про фактичне вручення/отримання відповідного протоколу про порушення митних правил, після повторної їх подачі до суду, Чернігівською митницею також залишилися не виконаними.

При цьому, суд також позбавлений фактичної можливості самостійно усунути вищевказані недоліки в ході судового розгляду.

Відповідно до коментованої статті 494 МК України, протокол про порушення митних правил є основним джерелом доказів. Протокол складається у кожному випадку виявлення порушення митних правил, він є єдиною формою документу, в якому фіксується факт вчинення порушення митних правил, ніякого іншого документу про прийняття до провадження митними органами не оформляється. Від того, наскільки грамотно, змістовно і умотивовано складений протокол, залежить якість розгляду справи про порушення митних правил, правильність розгляду справи по суті й обґрунтованість застосування адміністративного стягнення.

Протокол про порушення митних правил - це комплексне джерело доказової інформації. При цьому він набуває значення доказу лише тоді коли: по-перше, протокол складений уповноваженою на те посадовою особою митних органів; по-друге, складений не пізніше термінів, передбачених для накладення адміністративного стягнення; по-третє, зміст протоколу відповідає усім вимогам, передбаченим коментованою статтею. Протокол про порушення митних правил повинен містити перелік всіх обов`язкових реквізитів протоколу, і у разі їх відсутності він немає доказового значення.

Таким чином, протокол про порушення митних правил займає провідне місце в числі засобів, за допомогою яких встановлюються фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку посадові особи митних органів встановлюють наявність чи відсутність митного правопорушення, вину особи в його вчиненні та інші обставини, що вказуються у ст. 280 КУпАП i мають значення для правильного розв`язання справи. Така позиція законодавця вимагає саме від посадових осіб, які складають протокол, суворо дотримуватися порядку його оформлення.

Отже, виходячи з вищенаведених обставин, з врахуванням не додержання Чернігівською митницею вимог як ч. 10 ст. 494 МК України щодо вручення протоколу про порушення митних правил, так і ч. 2 ст. 494 МК України щодо відсутності у матеріалах даної справи допустимих, достовірних та достатніх даних що ідентифікують особу правопорушника, суд визнає недопустимим доказам протоколи про порушення митних правил №0231/10200/22 від 13.09.2022 року.

Статтею 495 МК України та статтями 251, 252 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім цього, слід зазначити, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення". Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції, "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд зауважує, що рішення у справі «Карелін проти Росії» набрало законної сили.

Також, ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Аналогічну правову позицію визначив Постановою від 31.01.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №760/10803/15-а (адміністративне провадження №К/9901/19074/18): один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Отже, на підставі відповідної практики ЄСПЛ можливо зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст.6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп / 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинності.

Відповідна позиція Конституційного Суду України узгоджується з правовим позиціям Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ». Зокрема, у рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкове не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

На підставі вищевикладеного, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про не доведеність складу адміністративного правопорушення відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 527 МК України у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів або суд (суддя), що розглядає справу, виносить одну з постанов, зокрема про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На основі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 23, 251, 252, 247, 280, 283-284, 287, 289, 294 КУпАП, ст.ст. 8, 466, 481, 486 - 489, 494, 495, 498, 525 - 527 МК України, суд

постановив:

Провадження у справі про притягнення громадянина громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 481 МК України - закрити у зв`язку з недоведеністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена або митним органом до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд м.Чернігова протягом десяти днів з дня її винесення.

Повний текст постанови виготовлений 14.11.2022 року.

Суддя: О.Г. Деркач