Справа № 215/4053/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Кривий Ріг

Суддя Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Демиденко Ю.Ю., розглянувши матеріали які надійшли від ППП в місті Кривий Ріг Департаменту УПП в Дніпропетровській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.130 КпАП України,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №146466 від 30.09.2022, водій ОСОБА_1 30.09.2022 о 01-06 год. біля будинку №7 по вул. Олімпійська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області керувала автомобілем KIA CEED н/з НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Alcotest 6820», результат алкотесту 1,91‰. З результатами алкотесту ОСОБА_1 не згодна, відмовилась від проходження огляду на встановлення стану сп`яніння в закладі охорони здоров`я, маючи ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук). Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п.2.5, 2.9а ПДР України та скоїла адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Правопорушник ОСОБА_1 вину не визнала просить закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення через те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 130 КУпАП має два незалежні один від одного склади адміністративного правопорушення:

1) відповідальність за ст.130 КУпАП настає в разі порушення п.2.9а ПДР України, а саме керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції;

2) відповідальність за ст.130 КУпАП настає в разі порушення п.2.5 ПДР України, а саме відмови водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ці два склади адміністративного правопорушення взаємовиключають один одного та не можуть існувати разом.

Тобто, якщо результатом алкотесту встановлено стан алкогольного сп`яніння, незалежно від того чи згодна особа з його результатами, то це порушення п.2.9а ПДР України, а якщо особа взагалі відмовляється від проходження огляду для встановлення стану сп`яніння, то це порушення п.2.5 ПДР України.

Після встановлення стану сп`яніння особи за допомогою спеціальних технічних засобів на місці зупинки транспортного засобу, у разі незгоди з його результатами, прохолодження огляду у закладі охорони здоров`я для спростування результату алкотесту є правом особи, а не обов`язком і в цьому випадку відмова від можливості скористатись своїм правом не є порушенням п.2.5 ПДР України.

За практикою Європейського суду з прав людини, у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09.06.2011).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що не розглядає помилок щодо питань факту або права, яких припустилися національні суди, якщо тільки такі помилки не порушили права та свободи, що охороняються Конвенцією коли, як виняток, можна стверджувати, що помилки становлять несумісну зі статтею 6 Конвенції несправедливість.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року зазначив, що поняття обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. "Фоті та інші проти Італії" (Foti and Others v. Italy), рішення від 10 грудня 1982 року, п.53, та "Озтурк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), рішення від 21 лютого 1984 року, п.53).

Крім того, у рішенні по справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року, ЄСПЛ зазначає на те, що у тексті п.п.а п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено справу. Деталі вчинення правопорушення можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома правопорушника він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (справа Камасінскі проти Австрії рішення від 19.12.1989 року).

Також, ЄСПЛ нагадує, що положення підпункту а п.3 ст.6 Конвенції, де необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. Надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі Пелісьє та Сассі проти Франції , рішення від 25.07.2000 року у справі Матточіа проти Італії , рішення від 20.04.2006 року у справі І.Н. та ін. проти Австрії).

Статтею 13 Європейської конвенції з прав людини передбачено право особи на ефективний засіб правового захисту в разі порушення його прав, також і в тому разі, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, викладення в протоколі подвійного складу адміністративного правопорушення, що виключає один одне, є істотним порушенням права особи на доступ до правосуддя та ст.6 Конвенції, оскільки в даному випадку у правопорушника немає чіткого розуміння суті обвинувачення, а суддя не наділений правом змінювати, уточнювати чи виходити за рамки обвинувачення, викладеного в протоколі про адміністративне правопорушення, а тому можливість усунути зазначенні суперечності відсутня.

Також, в матеріалах справи відсутнє направлення правопорушника ОСОБА_1 для встановлення стану спяніння до закладу охорони здоровя, що в свою чергу суперечить змісту протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом,річковим або маломірним судном, можливість керування цим транспортним засобом річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном.

Матеріали адміністративної справи не містять жодних доказів відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем та передачі керування іншій уповноваженій особі, що викликає сумнів у законності дій поліцейського при оформленні матеріалів, та його дії не узгоджуються з формулюванням правопорушення, викладеним у протоколі.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, суддя приходить до висновку щодо недоведеності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Керуючись ст.ст.245, 247 п.1, 280 КУпАП України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її захисником протягом десяти днів з дня ухвалення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який ухвалив постанову.

СУДДЯ: