Єдиний унікальний номер 448/1234/22
Провадження № 3/448/729/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2022 року суддя Мостиського районного суду Львівської області Юрій БІЛОУС, розглянувши матеріали справи, що надійшли з ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Шепетівка, Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, (дані особи зазначено згідно протоколу про адміністративне правопорушення),

за ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення (надалі КУпАП),

учасники справи:

особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , не з`явився,

його захисник-адвокат Володимир ВАСИЛЬЧЕНКО, не з`явився (клопотання),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, виніс постанову про наступне:

в с т а н о в и в :

І. Опис обставин, установлених під час розгляду справи:

До Мостиського районного суду надійшли матеріали справи про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Із протоколу серії ЗхРУ №284007 від 10.09.2022 року, вбачається, що вищевказаного дня о 15 годині 10 хвилин в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Шегині», територія Шегинівської ОТГ Яворівського району Львівської області, під час проходження прикордонного контролю на вхід в Україну з Республіки Польща була виявлена особа, яка пред`явила на паспортний контроль паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 17.02.2017 року органом 6831 на установчі дані ОСОБА_4 . В ході здійснення прикордонного контролю відбулось спрацювання бази даних «Ризик - перетин», що свідчить про можливе незаконне перетинання державного кордону України. Під час проведення перевірочних заходів, встановлено, що вищевказаний громадянин 01.03.2022 року здійснив незаконне перетинання державного кордону з України в Румунія в п/п «Порубне».

На думку автора протоколу,ОСОБА_2 такими своїми діями порушив Закон України Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 204-1 КУпАП.

ІІ. Пояснення осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення:

Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явився, однак з матеріалів справи вбачається, що його інтереси представлятиме адвокат Васильченко В., (договір про надання правової допомоги №02-09/22 від 30.09.2022 року).

04.10.2022 року від адвоката Васильченка В. на адресу суду надійшло письмове клопотання, котре міститься в матеріалах справи, в якому такий просив провадження по справі щодо його підзахисного ОСОБА_3 закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП. У вказаному клопотанні зазначав, що обставини, що наведені в протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають дійсності. Докази, які б свідчили про винуватість його підзахисного в матеріалах справи відсутні.

Проаналізувавши матеріали справи, а також додане захисником клопотання, приходжу до наступного висновку.

ІІІ. Застосоване судом законодавство, оцінка суду щодо фактичних обставин справи та висновки суду на підставі наданої оцінки:

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення.

Згідно статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Як зазначено в частинах 1 та 2 статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 9 КУпАП, правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вимогами статті 245 КУпАП встановлено - провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Положеннями статті 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Допустимість доказів це придатність їх для використання у адміністративному процесі за формою, на відмінну від їх належності придатність для використання за змістом.

Відповідно до статті 252 КУпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною 2 статті 251 КУпАП встановлено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 252 КУпАП передбачено, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд не уповноважений перекладати цей обов`язок на себе.

Як кожен доказ окремо, так і вся їх сукупність, підлягають оцінці. Правильна оцінка доказів - це найважливіша умова прийняття законного, об`єктивного, обґрунтованого, і правильного рішення у справі. Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням посадової особи. Це означає, що під час повного, всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи у посадової особи формується своя певна думка щодо конкретної справи. Ця думка ґрунтується на некритичному ставленні до окремих доказів, відсутності будь-яких переваг одних доказів перед іншими, додержанні законності. До того ж посадова особа керується своєю правосвідомістю. Оцінюють докази посадові особи, що уповноважені розглядати справу про адміністративне правопорушення, а також інші особи, що беруть участь у справі. Це проявляється у клопотаннях, поясненнях цих осіб, що допомагає посадовій особі прийняти правильне рішення.

Слід взяти до уваги особливість правого статусу доказів у провадженні по справах про адміністративне правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом.

Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження.

За час відправлення правосуддя в подібній категорії справ формується стала практика тлумачення релевантного законодавства (КУпАП та підзаконних актів) з позиції їх змістовного тлумачення. Специфіка правового регулювання даних правовідносин вимагають від судді розширювального тлумачення законодавства з метою встановлення об`єктивної істини по справі та справедливого врегулювання суспільних відносин.

Проаналізувавши матеріали справи та докази надані уповноваженими особами 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України, приходжу до переконання про недостатність таких для здійснення судом переконливого висновку, які поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_3 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Положення КУпАП визначають форму і основні елементи змісту протоколу про адміністративне правопорушення.

В ньому, зокрема, мають бути викладені всі обставини вчинення правопорушення, наявності складу правопорушення і правильності його юридичної кваліфікації.

Недолік чинної редакції КУпАП-відсутність понятійного апарату. Більш прогресивні нормативні акти, зокрема Кримінальний процесуальний кодекс України, містить визначення основних його термінів, що сприяє однаковому їх розумінню учасниками правовідносин.

Стаття 256 КУпАП, яка визначає зміст протоколу про адміністративне правопорушення, містить обов`язковий реквізит- суть правопорушення.

У відповідно до частини 1 статті 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення як документ, що засвідчує факт неправомірних дій особи, є одним із основних джерел доказів та складається за встановленою формою і має містити усі дані, необхідні для вирішення справи, а саме: місце, час вчинення і суть правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, тощо.

Стаття 283 КУпАП, визначає зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, вказує, що постанова повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи.

Компаративне та теологічне тлумачення вказаних приписів закону свідчить, що правові категорії «суть адміністративного правопорушення» та «опис обставин, установлених під час розгляду справи» є різними та залежить від стадії провадження.

Суб`єкт складання протоколу на стадії його оформлення зазначає у ньому суть, під якою слід розуміти короткий опис діяння порушника та формує доказову базу обвинувачення.

Тоді як суддя, синтезуючи доказову базу по справі та відтворюючи картину події правопорушення, у свої постанові викладає детальний опис обставин, установлених в ході розгляду справи.

Адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За логічними та доктринальними правилами оцінки доказів, прогалина одного доказу не може бути заповнена іншим.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справи «Надточій проти України» від 15.05.2008, «Швидка проти України» від 30.10.2014), зокрема, застосовуючи критерій суворості покарання.

Санкцією частини 1 статті 204-1 КУпАП передбачено стягнення у вигляді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення, що безумовно вказує на кримінальний характер обвинувачення.

Отже, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально-правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа та додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції, зокрема, на негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, дію презумпції невинуватості.

З цього випливає, що обов`язок інформування про характер і причини обвинувачення, доведення вини особи покладається на адміністративний орган та посадових осіб, які встановили факт скоєння протиправного вчинку і порушили провадження в справі.

Відповідно до диспозиції частини 1 статті 204-1 КУпАП адміністративним правопорушенням є перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30.05.2018 року №175/1982/16-а притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого частиною1 статті 204-1 КУпАП, полягає у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Так охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні Державною прикордонною службою України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.

Державний кордон України - це лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, визначає межі державної території України, просторові рубежі дії державного суверенітету України. Охороною Державного кордону України займається Державна прикордонна служба України.

Разом з тим, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №284007 від 10 вересня 2022 року, складеному в/с ОСОБА_6 , щодо ОСОБА_3 , жодним чином не зазначено, якими саме діями правопорушника виразилась незаконна спроба перетину державного кордону і в чому конкретно вона полягала.

Як убачається із письмового пояснення особи, щодо якої складено спірний адміністративний протокол, ним не було вчинено таких активних дій, які б слугували висновку у умисності перетинання державного кордону України з порушеннями встановлених правил чи вимог Закону.

Дана обставина також знаходить своє підтвердження і у контексті рапорту старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) ст.лейтенанта ОСОБА_7 .

Зазначені документи є долучені до матеріалів адміністративної справи і відповідно повинні були б нести в собі доказову базу на встановлення винності особи, однак в даному випадку такі не можуть сприйматись суддею, як докази винності, а навпаки спростовують фабулу викладену у протоколі про адміністративне правопорушення ЗхРУ №284007 від 10.09.2022року.

Для наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 204-1 КУпАП, необхідно встановити наявність прямого умислу у особи, яка вчиняє вказане адміністративне правопорушення (суб`єктивної сторони правопорушення), однак наявності такого умислу у ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не було доведено.

Вищевикладене свідчить про те, що працівниками прикордонної служби, зокрема в/с ОСОБА_6 не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України - презумпції невинності.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

ЄСПЛ в своєму рішенні від 10.02.1995 по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, чим це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин. Крім того, в своєму рішенні «Маліга проти Франції» від 23.09.1998 ЄСПЛ визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачено санкцію у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ підкреслив, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.1988 зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати, як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення.

Однак, достовірність доказів, які є сумнівними та відсутність доказів зібраних особою, що склала протокол про адміністративне правопорушення є неприпустимою, оскільки суперечить позиції ЄСПЛ та порушує презумпцію невинуватості особи.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями частини 1 статті 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р., та частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Відповідно до статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВС/КАС від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Із врахуванням положень і тлумачень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинено і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні адміністративного правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суддя не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії, викладеній у протоколі про адміністративне правопорушення.

Наявність таких обставин, які свідчать про можливість іншого тлумачення події, аніж викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку вказано у протоколі про адміністративне правопорушення, має бути спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною згідно з протоколом про адміністративне правопорушення.

Стаття 252 КУпАП встановлює на рівні закону такий критерій оцінки доказів, як правосвідомість.

Правосвідомість є іманентним явищем формується емпіричним шляхом, зокрема з суспільної думки, висновків авторитетних правників.

Доцільним є у даній справі як грань призми правосвідомості використати тези праці правників про судовий розсуд, а саме: суспільство не може досягти верховенства права без певної міри розсуду суду. Право без розсуду зрештою обертається на свавілля.

Сучасне суспільство визнає судовий розсуд не лише щодо встановлення фактів, а й щодо застосування права до цих фактів. Вимога гнучкості для забезпечення індивідуалізації рішень вже припускає надання суддям права на розсуд. Тлумачення норми права завжди залишає місце для розсуду.

На думку головуючого, суд, як соціальний інститут, має відповідати запиту суспільства на справедливість. Правовий пуризм (надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом) щодо оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.

Змістовне, розширювальне тлумачення закону у даній справі було здійснене з дотриманням конвенційних гарантій особи, яка притягається до відповідальності. Судове провадження щодо нього було повним, всебічним, справедливим, із оцінкою всіх аргументів захисту. Висновок щодо його невинуватості, на переконання суду, не залишає місця сумнівам.

З огляду на викладене, приходжу до висновку, що військовослужбовцями прикордонної служби, зокрема старшим лейтенантом ОСОБА_6 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , були допущені порушення вимог КУпАП, законів та підзаконних нормативно-правових актів, які ставлять під сумнів законність складеного протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №284007 від 10.09.2022 року та можливість прийняття такого до уваги як належного та допустимого доказу.

Таким чином, при розгляді справи, доказів, що стверджують факт скоєння ОСОБА_8 , правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 204-1 КУпАП не було встановлено, а за відсутності будь-яких інших доказів, передбачених статті 251 КУпАП, вина особи не може встановлюватися тільки на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, суд вважає, що необхідно закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 204-1 КУпАП.

ІV. Розподіл судових витрат:

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» та ст.40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм статті 284 та статті 247 КУпАП, не вбачає підстав для звернення судового збору з ОСОБА_9 ..

Керуючись статтями 61, 62 Конституції України, статтями 1,7, 9, 247, 251, 283, 284 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за частиною 1 статті 204-1 КУпАП, - закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, її захисником до Львівського апеляційного суду через місцевий суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Текст постанови виготовлений суддею в нарадчій кімнаті 20.10.2022 року

Суддя Юрій БІЛОУС