Справа № 447/1489/22 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 33/811/1044/22 Доповідач: Урдюк Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Миколаївського районного суду Львівської області від 31 серпня 2022 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в користь держави у розмірі 496,20 гривень.

Згідно з постановою, 1 липня 2022 року о 23 год. 12 хв. на вул. Грушевського, 2а, м. Миколаїв, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «DАEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан а сп`яніння за допомогою Алкотесту Драгер та в закладі охорони здоров`я, відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України. Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Миколаївського районного суду Львівської області від 31 серпня 2022 року та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, з наданого працівниками поліції відеозапису неможливо встановити джерело його походження, спосіб отримання, а також його повноту та автентичність; оригінал запису, записуючий пристрій суду не надані. При цьому протокол про адміністративні правопорушення не містить посилань на відповідні додатки, які повинні бути належним чином виготовлені, упаковані, а також засвідчені підписами поліцейського.

Звертає увагу та те, що особи, які керують транспортними засобами, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами. Однак у матеріалах справи відсутні дані про відсторонення його від керування, а також про те, кому було передано керування транспортним засобом після складення протоколу.

Як зазначає апелянт, його не було повідомлено про місце і час розгляду справи, клопотання про розгляд справи у його відсутності він не подавав. На його переконання, розгляд справи без його присутності є порушенням ст. 268 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник Ратич Т.М., будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення такого не подали. З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що слід провести апеляційний розгляд у відсутності апелянта та його захисника, оскільки відповідно до вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Поряд з тим, ст. 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у випадку невиконання водієм вимог п. 2.5 ПДР полягає у відмові особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та якій працівник поліції висловив вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, пройти такий огляд.

Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

З протоколу серії ААБ №172016 від 1 липня 2022 року (а.с. 1) та акту огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с. 3) вбачається, що такими ознаками в ОСОБА_1 були: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови.

З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського до ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння.

Наявним у матеріалах справи відеозаписом підтверджується, що працівник поліції пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі, однак останній від проходження такого огляду відмовився.

Таким чином, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , який отримав посвідчення водія та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З приводу недопустимості відеозапису як доказу у даній справі, то відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками. Тобто чинне законодавство не виключає можливості застосування працівником поліції, в тому числі, мобільного телефону для фіксації факту порушення вимог ПДР. Крім того, вказаний доказ оцінюється судом у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами у справі.

Покликання апелянта на те, що зазначений відеозапис не може братися до уваги також через те, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис на заслуговує на увагу, оскільки вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення викладені вст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, затвердженій наказом МВС України від 7 листопада 2015 року №1395. Проте вказаними нормами не передбачено внесення до протоколів про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, в тому числі і за ст. 130 КУпАП України, інформації щодо технічного засобу, яким здійснювалася відеофіксація.

При цьому викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі №337/3389/16-а правова позиція, на яку покликається апелянт, стосується виключно адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Дії, відповідальність за вчинення яких передбачена ст. 130 КУпАП, до вказаного виду правопорушень не належать.

Твердження ОСОБА_1 про те, що його не відсторонили від керування транспортним засобом після складання протоколу, як на підставу скасування оскаржуваної постанови, апеляційний суд оцінює критично, адже вказаний факт жодним чином не впливає на обсяг вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не вбачає апеляційний суд підставою для скасування оскаржуваної постанови розгляд справи суддею першої інстанції без участі ОСОБА_1 , адже порушене його право на безпосередню участь у судовому засіданні відновлене шляхом подачі апеляційної скарги та реалізації ним процесуальних прав на дачу пояснень, клопотань та зауважень.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.

Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за ч. 1 ст. 130 КУпАП та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.

Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час апеляційного перегляду, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

постанову судді Миколаївського районного суду Львівської області від 31 серпня 2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, його апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк