Справа №461/2922/22
Провадження №3/461/1947/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , його захисника адвоката Марчука А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи, які надійшли з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

12 червня 2022 о 22 годині 38 хвилин у м. Львові, на перехресті пл. Галицька вул. Князя Романа, водій ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом Yamaha MT09 д.н.з. НОМЕР_1 , від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння в медичному закладі відмовився у присутності двох свідків.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП заперечив. Подав до суду письмові пояснення, які підтримав в ході розгляду справи.

Так, згідно наведених пояснень, 12.06.2022 близько 22 години 40 хвилин, він рухався на своєму транспортному засобі по перехрестю вулиці Князя Романа з площею Галицькою м. Львова в сторону проспекту Свободи, оскільки хотів проїхати через центральну частину міста до себе додому, на АДРЕСА_1 . Виїхавши на згадане перехрестя він призупинився, аби пропустити зустрічну машину.

В цей момент двигун його мотоцикла перестав працювати і він звернув увагу на патрульного поліцейського, який знаходився попереду нього, в районі перехрестя проспекту Свободи вулиці Вороного та проспекту Шевченка, неподалік пам`ятника Міцкевичу, що на проспекті Свободи. Поліцейський жестом показував, щоб він рухався у його сторону, що він і зробив, докотивши до нього мотоцикл вручну, оскільки після кількох невдалих спроб той не заводився.

При цьому, він зауважив, що почав виконувати вимогу поліцейського до початку дії (до місця встановлення) дорожнього знаку та таблички до нього, які забороняють рух транспортних засобів у неділю та святкові дні. Після того, як він докотив свій мотоцикл поліцейський почав пояснювати, що він не виконав вимоги вищезгаданих знаку і таблички. Про ознаки стану будь-якого сп`яніння йому не повідомили і вимогу пройти огляд даний поліцейський йому не пред`являв. Далі інший поліцейський сказав, що йому здається, що він ( ОСОБА_1 ) перебуває у стані наркотичного сп`яніння і що йому потрібно їхати в лікарню на огляд, інакше буде складений протокол. Він відмовився їхати, оскільки невдовзі мала початися комендантська година (о 23 годині 00 хвилин) і він знав, що перебувати на вулицях міста заборонено, тобто він не мав часу на поїздки з поліцейськими.

Про те, що за відмову їхати на огляд буде складений протокол йому неодноразово повідомив поліцейський. Разом з тим, про будь-яку відповідальність чи інші негативні правові наслідки він йому не повідомляв. У подальшому поліцейські запросили свідків для фіксації того, що він відмовляється їхати на огляд. В їх присутності ще раз встановили, що він відмовляється їхати на огляд і вказали, що буде складено протокол.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначив, що лише після завершення оформлення письмових пояснень свідків та протоколу і за відсутності свідків, поліцейський повідомив та роз`яснив йому суть відповідальності за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, а саме штраф 17000 гривень та позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Також, ОСОБА_1 вказав, що всупереч вимогам законодавства, працівниками поліції до протоколу не долучено направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Крім цього, зазначив, що всупереч вимогам ч.1 ст. 266 КУпАП, працівники поліції після складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП не відсторонили його від керування транспортним засобом.

Таким чином, вважає, що належних, достатніх та допустимих доказів, які б давали підстави встановити, що він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, з дотриманням визначеної законодавством процедури, немає.

Захисник Марчук А.М. в судовому засіданні підтримав наведені пояснення ОСОБА_1 та просив закрити адміністративне провадження у справі, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Крім цього, зазначив, що згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Однак, як вбачається з долучених до матеріалів справи відеоматеріалів, працівники поліції лише пропонували ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану сп`яніння, а не вимагали цього, як передбачено вказаними правилами. Також, зазначив, що працівники поліції диктували свідками те, що вони повинні вказати у своїх письмових поясненнях.

Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пунктами 3, 4, 7 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015р. №1452/735, визначено, що ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є:

- наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота);

- звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло;

- сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови;

- почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Відповідно до ст.266 КУпАП, огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

Згідно п. 6 Розділу ІІ Наказу № 1452/735 від 09 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків.

За вимогами пунктів 6, 7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за № 1413/27858, огляд на стан сп`яніння проводиться:

- поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби);

- лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП.

Відповідно до положень ч.3 та ч.6 ст.266 КУпАП, у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 5, 6 та 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103 передбачено, що підтвердження стану сп`яніння в результаті огляду та згода водія транспортного засобу з результатами такого огляду є підставою для його притягнення згідно із законом до відповідальності. Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Заслухавши доводи учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад вказаного вище адміністративного правопорушення, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №234335 від 12.06.2022, поясненнями свідків в судовому засіданні, письмовими поясненнями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які засвідчили факт відмови ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння, відеоматеріалами долученими до протоколу.

Як встановлено судом, зокрема з долучених до матеріалів справи відеоматеріалів, працівниками поліції було дотримано вимоги ст.266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735.

В судовому засіданні отримано пояснення свідка ОСОБА_4 - командира 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП, який підтримав обставини викладені в протоколі. Пояснив, що він особисто бачив, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом. ОСОБА_1 було повідомлено (запропоновано) пройти огляд на стан сп`яніння, але він відмовився. Також, свідок зазначив, що для нього розуміння слова «вимога» є тотожнім до «пропозиції». Крім цього, свідок пояснив, що направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння виписується лише у випадку скерування водія на такий огляд, а у випадку відмови водія від проходження огляду, таке направлення не виписується.

Крім цього, в судовому засіданні заслухано пояснення свідка ОСОБА_3 , який підтвердив свої письмові пояснення, які долучені до протоколу. Зазначив, що, на його погляд, у ОСОБА_1 були ознаки сп`яніння, а саме розгублений та «мутний» погляд. Підтвердив, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння. Також, даний свідок вказав, що обставини наведені у письмових поясненнях відповідають фактичним обставинам справи та письмові пояснення складені на місці зупинки водія, а також надані ним суду надані добровільно, без жодного тиску чи примусу.

Свідок ОСОБА_5 інспектор патрульної поліції, в судовому засіданні пояснила, що була присутня під час складання протоколу щодо ОСОБА_1 . Вона вказала, що усі дані наведені у протоколі відповідають фактичним обставинам справи. Також, вказаний свідок зазначила, що ОСОБА_1 пред`являли вимогу пройти огляд на стан сп`яніння. Разом з тим, така вимога, на її думку, не повинна обов`язково містити саме це слово «вимога», у відповідному зверненні до особи. ОСОБА_1 було зрозуміло, що від нього вимагають або з чим до нього звертається поліцейський.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що був присутній на місці складання протоколу щодо ОСОБА_1 . Усі обставини зафіксовані на відеореєстратор. Жодних порушень процедури складання протоколу чи положень чинного законодавства під час подій, які супроводжували складання протоколу, він не бачив.

Вищевказаними поясненнями свідків, серед іншого, спростовуються твердження сторони захисту про те, що наявні у матеріалах справи письмові пояснення свідків є недопустимими доказами, оскільки працівники поліції диктували свідкам інформацію яку їм необхідно було вказати у своїх письмових поясненнях. Суд вважає, що працівники поліції могли допомагати свідкам правильно оформити письмові пояснення, оскільки вони обізнані у процедурі складання таких документів, тобто наведені дії не є порушенням з боку працівників поліції. Вказане підтверджено дослідженими судом відеоматеріалами з яких вбачається, що пояснення свідки надають добровільно, ніщо під час складання цих пояснень не вказує на те, що на свідків чиниться будь-який тиск. Крім цього, свідок ОСОБА_3 підтвердив викладене у своїх письмових поясненнях в судовому засіданні, вказавши, що ці пояснення відповідають фактичними обставинам справи.

Більше того, оцінюючи пояснення вказаного свідка, суд враховує принцип безпосереднього дослідження доказів, який вказує на те, що кожен доказ повинен бути досліджений судом безпосередньо. Отже, в результаті дослідження наявних у справі письмових пояснень свідків, пояснень свідка в судовому засіданні та досліджених судом відеоматеріалів встановлено, що доводи сторони захисту щодо недопустимості пояснень свідків є голослівними та надуманими, а тому такі доводи відхиляються судом.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що працівники поліції не роз`яснили йому суті відповідальності за відмову в проходженні огляду на стан наркотичного сп`яніння, суд зауважує наступне.

З долучених до матеріалів справи та досліджених судом в присутності сторони захисту відеоматеріалів, встановлено, що працівники поліції роз`яснювали ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, зокрема, що відносно нього буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП. Вказане також підтвердив ОСОБА_1 , який у своїх письмових поясненнях зазначив, що працівники поліції неодноразово повідомляли йому, що за відмову від проходження огляду буде складено протокол. Водночас, діюче законодавство не встановлює обов`язку працівників поліції роз`яснювати особам щодо яких є підстави для вирішення питання про складання протоколу про адміністративне правопорушення, яке покарання чи стягнення загрожує у випадку визнання їх винними у вчиненні відповідного адміністративного правопорушення, зокрема передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Більше того, позиція ОСОБА_1 та його захисника в цій частині взагалі не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки фактично зводиться до того, що ОСОБА_1 відмовився від виконання покладеного на нього ПДР обов`язку пройти огляд через незнання виду та розміру стягнення за відповідне адміністративне правопорушення.

Наведена позиція свідчить про неналежне знання ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, а не про наявність підстав для непритягнення його до відповідальності або встановлення порушень процедури адміністративного провадження.

Так, як наведено вище, згідно п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Стаття 68 Конституції України встановлює, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

В свою чергу, згідно п. 1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до п. 1.9 цих же Правил, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В цьому контексті, оцінюючи доводи сторони захисту щодо правомірності дій поліцейських, варто відзначити, що рішення про притягнення до відповідальності у цій категорії справ приймає суддя, а не поліцейський.

Так, згідно положень ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Відтак, цілком логічно можна передбачити, що поліцейський не знає яке рішення за результатами розгляду відповідного протоколу буде ухвалено суддею, адже він не є особою уповноваженою на його постановлення, а чинне законодавство наділяє саме суддю правом винести, як мінімум, три види рішень, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, доводи сторони захисту про те, що, серед іншого, провадження у справі підлягає закриттю, адже працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 вид та розмір стягнення за інкриміноване правопорушення, також являються абсолютно безпідставними.

Оцінюючи доводи захисника, про те, що працівники поліції не вимагали у ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння, а лише запропонували таке, суд виходить з наступного.

Чинним законодавством не встановлено у якій саме формі повинна бути висловлена вимога працівника поліції про проходження медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. З долучених до матеріалів справи досліджених судом відеоматеріалів та пояснень ОСОБА_1 встановлено, що працівники поліції повідомляли ОСОБА_1 про те, що у нього є ознаки наркотичного сп`яніння, а також про необхідність проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння та неодноразово роз`яснювали останньому, що у випадку відмови від проходження огляду, відносно нього буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Сам ОСОБА_1 в процесі дослідження його письмових пояснень безпосередньо у судовому засіданні не зміг пояснити суду в чому, на його погляд, є різниця між «вимогою» та, до прикладу, «пропозицією» чи «проханням», пройти огляд.

Так, з досліджених судом відеоматеріалів встановлено, що поліцейські достатньо зрозуміло пояснили ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду, а саме складання протоколу, та неодноразово звернулися до нього з приводу необхідності проходження огляду, на що останній відмовився.

За переконанням суду, наявність у Правилах дорожнього руху положень, які зобов`язують учасників цього руху знати правила та неухильно їх дотримуватись, в сукупності з тим фактом, що ці ж Правила містять положення про обов`язок проходження огляду у ситуації яка мала місце у цій справі, свідчать про те, що ОСОБА_1 повинен був розуміти, як його дії співвідносяться з наведеними положеннями ПДР.

В свою чергу, положення ПДР або КУпАП не містять визначення поняття «вимога». Водночас, той факт, що сторона захисту чи учасник дорожнього руху не вважають дії поліцейських які неодноразово пропонують особі пройти огляд як «вимога» не свідчить про те, що ці дії не відповідають положенням п. 2.5 ПДР.

Так, до прикладу, значення слова «вимога» можна розуміти як побажання, прохання, висловлене так, що не припускає заперечень; норми, правила, яким хто-, що-небудь повинні підлягати; потреби, запити, які хто-, що-небудь має або ставить до когось, чогось; офіційний документ з проханням видати що-небудь або направити кого-небудь в чиєсь розпорядження тощо.

Водночас, формулювання наведене у п. 2.5 не свідчить про те, що поліцейський обов`язково повинен вказати особі «я вимагаю пройти огляд….». Не висловлення даного іменника в процесі спілкування поліцейським з учасником дорожнього руху не є безумовною підставою вважати, що дії особи (учасника дорожнього руху) відповідають наведеним вище ПДР.

Суд вважає, що у даному випадку, співробітники поліції діяли відповідно до загальноприйнятих правил поведінки між громадянами та посадовими особами органів поліції, будучи, серед іншого, коректними та толерантними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він відмовився від проходження огляду внаслідок наближення «комендантської години», суд розцінює як намагання уникнути відповідальності за порушення ПДР, адже такі доводи ОСОБА_1 були висловлені лише у процесі провадження в суді і на цих обставинах останній поліцейським не наголошував. Більше того, в процесі судового розгляду сам ОСОБА_1 на питання суду відповів, що вважає питання контролю за дотриманням «комендантської години» компетенцією саме поліцейських, тобто представників влади, які його зупинили та розпочали провадження.

Крім того, суд відхиляє посилання сторони захисту на невідсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, адже на вищезгаданих відеоматеріалах зафіксовано як під час спілкування з поліцейськими в процесі складання протоколу ОСОБА_1 сам повідомив працівників поліції, що готовий перевезти транспортний засіб самостійно, не перебуваючи за кермом.

Щодо долучених до матеріалів справи стороною захисту документів Департаменту патрульної поліції (наказів, відповіді за адвокатський запит), копії адміністративного позову та копії ухвали про відкриття провадження у справі Франківського районного суду м. Львова від 23.06.2022, суд зауважує, що дані документи самі пособі та в сукупності з іншими матеріалами справи не свідчать про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, адже по своєму змісту стосуються обставин оскарження ОСОБА_1 процесуального рішення у іншому адміністративному провадженні.

Посилання сторони захисту на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2022 року у справі №461/10419 не має преюдиціального значення, оскільки суд, в силу положень чинного законодавства, при ухваленні рішення враховує лише висновки Верховного Суду або вказівки суду апеляційної інстанції висловлені у конкретній справі. Так, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом (Частина 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Наведені міркування суд враховує при оцінці доводів сторони захисту стосовно посилання на узагальнення судової практики Галицького районного суду м. Львова у справах даної категорії. При цьому, вважаю за необхідне відзначити, що доводи та мотиви суду у даній постанові не суперечать змісту та висновкам самого узагальнення.

Разом з тим, обставини встановлені суддею у постанові в іншій справі про адміністративні правопорушення на яку посилається сторона захисту не є тотожними з обставинами у даній справі, а тому наведену постанову не можна вважати релевантною з точки зору застосування положень чинного законодавства.

Також, слід відзначити, що судом за клопотанням сторони захисту неодноразово викликався в судове засідання свідок ОСОБА_2 , однак останній в судове засідання не з`явився та повідомив секретаря судового засідання в телефонному режимі (під час його оповіщення про виклик в судове засідання) про неможливість прибути в судове засідання через перебування на тривалому лікуванні. Зважаючи на наведені обставини, сторона захисту не наполягала на черговому виклику цього свідка в судове засідання. Разом з тим, покази даної особи не мають вирішального значення для об`єктивного вирішення даної справи. При цьому, в судовому засіданні суддею безпосередньо досліджені письмові пояснення даної особи та відеозапис на якому зафіксовано спосіб отримання таких пояснень інспектором поліції. Отже, наведені докази оцінюються судом зі всіма доказами наявними у матеріалах справи в сукупності.

Отже, під час судового розгляду судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема доводиться тим, що суддя дослідив всі надані учасниками справи докази та розглянув усі клопотання заявлені під час дослідження обставин справи та судового провадження, а також не обмежував учасників процесу у можливості реалізувати свої процесуальні права.

Оцінюючи доводи сторони захисту та дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд у даній справі також враховує позиції Європейського суду з прав людини неодноразово висловлені у відповідних рішеннях про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

На переконання суду позиція захисту спрямована лише на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, та не відображає фактичних обставин справи.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у протоколах працівниками поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії працівників поліції. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників поліції) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення.

Суд приходить до висновку про те, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні, тобто вина ОСОБА_1 доведена поза розумним сумнівом.

Таким чином, аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доведена належними та допустимими доказами.

Беручи до уваги те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім у даному випадку є адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Крім того, ст.40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з особи яка притягається до відповідальності на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 496,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 130, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 496 гривні 20 копійок судового збору.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Стрельбицький В.В.