ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5384/22 Головуючий в 1 інст. Варнавська Л.О.
Провадження № 33/807/442/22 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за участі захисника адвоката Соловйова Є.В., за апеляційною скаргою, яка спільно подана особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Соловйова Є.В. на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Йорданії, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17 000, 00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, ОСОБА_1 22.07.2021 року о 13 годині 52 хвилин, у м. Запоріжжя по Оріхівському шосе, 2В керував автомобілем «Land Rover (Range Rover)», держномер НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, почервоніння обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

В апеляційній скарзі апелянти вважають постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що як під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення, так і під час судового розгляду в суді першої інстанції і винесені постанови було грубо порушено вимоги ст. 268 КУпАП.

Під час складання матеріалів ОСОБА_1 було позбавлено права надавати пояснення, користуватися допомогою захисника. У протоколі відсутні підписи особи, яка притягається до відповідальності.

В протоколі відсутній підпис ОСОБА_1 про роз`яснення прав і обов`язків.

На відеозаписі не зафіксовано процесу оголошення ОСОБА_1 роз`яснення прав і обов`язків.

Також апелянти вважають, що працівником поліції вимоги ч. 1 ст. 256 КУпАП не були дотримані, оскільки не було забезпечено захисника та перекладача.

Вказані недоліки не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Районний суд не надав можливості стороні захисту ознайомитися із матеріалами справи (відеозаписами), обмежив виключне право особи на участь в судовому засіданні та право надати пояснення.

При цьому районний суд, як видно із мотивувальної частини судового рішення, виключно з формальних міркувань, поставив дотримання строків розгляду справи (ст. 38 КУпАП) в пріоритет перед абсолютним правом ОСОБА_1 брати безпосередню участь у розгляді справи, надавати пояснення (за участі перекладача), подавати докази.

Виносячи постанову без участі особи та захисника, суд формально послався на ту обставину, що адвокат надіслав заяву, в якій повідомив, що договір про надання правової допомоги з ОСОБА_1 розірваний.

Наголошує, що під час складання матеріалів працівники поліції грубо порушили право ОСОБА_1 мати перекладача та виступати рідною мовою.

Матеріали справи, відеозапис, не містить жодного доказу з приводу того, що в ході складання матеріалів відносно ОСОБА_1 було залучено перекладача, або зафіксована відмова від таких послуг, або особою повідомлено про володіння українською мовою, тощо.

Посилання суду на те, що ОСОБА_1 розуміє мову є лише суб`єктивним припущенням, яке не може бути покладено в основу обвинувачення.

Доказів того, що ОСОБА_1 мав ознаки наркотичного сп`яніння в матеріалах справи не містять.

Крім того, захисник в доповненій апеляційні скарзі вказує, що матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння, а лише повідомляв, що не розуміє вимог працівників поліції, адже не володіє українською мовою.

Вказує також, що відеозаписи не є безперервними, як того вимагає відомча інструкція МВС України.

Просять апеляційний суд поновити строки на апеляційне оскарження, оскільки справу було розглянуто без участі ОСОБА_1 та його захисника, а копію постанови було направлено на адресу адвоката Гулько Є.В. 26 липня 2022 року, тобто поза межами строку на оскарження.

Також просять апеляційний суд постанову районного суду скасувати, провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Щодо поновлення строків апеляційного оскарження.

У відповідності до вимог ст.ст. 289, 294 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

В клопотанні апелянти вказують, що справу було розглянуто без участі ОСОБА_1 та його захисника. Постанову було направлено на адресу адвоката Гулько Є.В. 26 липня 2022 року, тобто поза межами строку на оскарження.

Суд апеляційний інстанції, враховуючи вказане, дійшов до висновку, про поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження і про наявність підстав для його поновлення.

Щодо розгляду апеляційної скарги по суті справи.

Вислухавши захисника адвоката Соловйова Є.В., перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.1) встановлено, що ОСОБА_1 22.07.2021 року о 13 годині 52 хвилин, у м. Запоріжжя по Оріхівському шосе, 2В керував автомобілем «Land Rover (Range Rover)», держномер НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, почервоніння обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, такий та його невід`ємні складові повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного проступку.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних і допустимих доказів.

Так, переглядаючи матеріали справи, можливо встановити, що викладене в протоколі обвинувачення доводиться такими доказами: направленням водія (а.с.3), яким встановлено, що ОСОБА_1 мав ознаки наркотичного сп`яніння: почервоніння обличчя, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці, від огляду відмовився; оптичним носієм інформації у вигляді СД-диску, який містить відеозаписи події (а.с.6).

Розглядаючи справу стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення стороною захисту наданих їй прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 в порушенні вимог п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують факт керування водієм транспортного засобу та відмови від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. Суд відхиляє апеляційні доводи сторони захисту, оскільки вони є безпідставними та такими, що були повністю спростовані під час судового засідання в суді першої інстанції.

Зокрема, доводи про те, що матеріали справи не містять доказів винуватості ОСОБА_1 .

Вказане спростовується відеозаписом під найменуванням «», з якого вбачається, що ОСОБА_1 на пропозицію працівника поліції пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння відмовився.

Крім того, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники поліції неодноразово та чітко пояснили ОСОБА_1 , що він має ознаки наркотичного сп`яніння та вимагали відповідно до п.2.5 ПДР України пройти огляд на визначення такого стану.

Поведінка ОСОБА_1 на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював вимогу поліції пройти огляд на стан сп`яніння, здійснював активні, свідомі та вольові дії, розумів ситуацію, у якій опинився, шляхом своєї поведінки та казуїстики тлумачення вимог національного законодавства намагався спотворити адміністративну процедуру та ухилитись від відповідальності.

Сукупність вказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 в цілому відмовився від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння.

Щодо доводів про те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

Велика палата Верховного суду у постанові від 23 серпня 2018 року у справі №11-237сап18 звернула увагу, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на особисту участь при розгляді її справи чи участь її адвоката встановлене ч. 1 ст. 268 та ч. 6 ст. 294 КУпАП, не є абсолютним.

Верховним Судом в п. 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 також зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський Суд з прав людини наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Крім того, враховуючи принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, враховуючи безпідставне умисне затягування правопорушником справи нівелює завдання КУпАП, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Стаття 268 КУпАП не містить заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Отже, виходячи з того, суд апеляційної інстанції вважає, що розгляд справи за відсутності учасників процесу не є істотним порушення вимог національного закону.

Крім того, апеляційний суд додатково наголошує, що під час апеляційного перегляду було забезпечено захиснику та особі, яка притягається до відповідальності можливості для захисту, як того вимагає національний закон.

Щодо доводів про те, що працівники поліції під час стадії адміністративного розслідування не залучили перекладача, апеляційний суд вказує наступне.

Провадження у справах про адміністративні правопорушення, вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України», «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеср проти Бельгії», «Адольф проти Австрії»).

Таким чином, згідно з вимогами ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (підпункт «е» п. 3 ст. 6 Конвенції) та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.

Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.

Для констатації факту порушення права особи на захист через незабезпечення обвинуваченого послугами захисника установлення зазначених обставин має бути «поза розумним сумнівом».

При цьому чинниками для з`ясування розуміння особою зазначених обставин Конвенція та практика ЄСПЛ визначають: 1) тривалість проживання у державі ведення судочинства; 2) рівень освіти, час та місце її здобуття; мова навчання; 3) рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.

У рішенні ЄСПЛ від 7 грудня 1983 року 10210/82 «К. проти Франції» у відповідь на доводи заявника, що трибунал не дав дозволу на користування послугами перекладача, щоб він міг вести свій захист бретонською мовою, зазначено: «Як видно з рішення трибуналу, заявник народився і здобув освіту у Франції і йому не було важко розуміти й спілкуватися французькою мовою, якою вели провадження в суді. Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті «е» пункту 3 статті: «очевидно, застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею».

Як встановлено матеріалами провадження, ОСОБА_1 (а.с.73) з 2013 року мешкає в Україні, що свідчить посвідка на постійне проживання за № НОМЕР_2 .

Відеозаписами події (а.с.6) під найменуванням «», «» встановлено, що ОСОБА_1 розумів причину зупинки, вільно спілкувався з представником патрульної поліції на російській мові, розумів українську мову, і виключно лише після того, як працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння, останній повідомив, що не розуміє вимогу поліцейського та просив залучити перекладача.

Вказаними відеозаписами також встановлено, що ОСОБА_1 був ознайомлений з протоколом про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП.

Під час вказаної стадії, ОСОБА_1 зазначив, що йому все зрозуміло.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що під час події ОСОБА_1 розумів вимоги працівника поліції, що свідчить його поведінка та спілкування з посадовими особами Національної поліції, а тому суд в даному випадку не вбачає істотних порушень прав і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відеозаписи не є доказами в справі, оскільки є не безперервними, суд зазначає наступне.

Дійсно відеозаписи події не є безперервними, як того вимагають відомчі підзаконні акти МВС України.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, вказані відеозаписи автоматично не можуть означати недопустимість доказів, оскільки на них чітко зафіксовано обставини події, поведінку ОСОБА_1 та його відмову від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння.

Порушення принципу безперервності відеозапису в описаному моменті не впливає на належність і допустимість відеозапису як доказу в цілому, оскільки сторона захисту підтвердила достовірність обставин, зафіксованих на відео, не повідомила суду інших важливих для справи обставин, які залишись поза межами відеозйомки. Суд відхиляє цей аргумент також з тих мотивів, що визнання недопустимим вагомого доказу, який фіксує повну картину розвитку подій через недотримання принципу безперервності лише в один момент часу, про який не заявлено, що він приховує важливі обставини, є занадто формальним підходом і суперечить суті права на справедливий судовий розгляд.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Тобто, наявні в матеріалах справи фрагменти відеозаписів та інші матеріалі справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п.2.5 ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити наступне.

Апеляційний суд вказує, що право в суспільстві відображається в поведінці його членів та має вид соціального факту. Встановлені в суспільстві правила поведінки є обов`язковими для всіх членів суспільного життя. За порушення особи встановлених правил поведінки в суспільстві передбачається юридична відповідальність.

Юридична відповідальність для особи застосовується невідворотно, якщо є позитивно виражені умови для настання такої відповідальності та немає негативно виражених умов для її усунення. Відповідальність є мірою людини. Людина постає вольовою особою завдяки розумі, а завдяки волі і свободи вона відповідає за свої вчинки.

Так, юридична відповідальність передбачає для порушника настання обов`язків зазнавати несприятливих наслідків у вигляді особистого, майнового та іншого характеру, вид і міра яких передбачені санкціями правових норм.

Вид і міра за вчинення діяння, передбаченого ст.130 КУпАП втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків.

Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини.

Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні.

Тому, діяння за ст. 130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, наголошено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 35, 38, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, поведінки під події, яка є зухвалою по відношенні до представників органів правопорядку, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та захисника адвоката Соловйова Є.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження, задовольнити.

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та захисника адвоката Соловйова Є.В., залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 333/5384/21