Справа №: 302/772/22 3/302/538/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.08.2022 смт. Міжгір`я

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В., розглянувши адміністративний матеріал (протокол серії ААБ № 026380 від 20.07.2022 року), який надійшов з ВП №2 Хустського РУП ГУНП України в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює вчителем іноземної мови у м.Томишів Польща, заміжня, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , моб. тел.: НОМЕР_2 ,

за ст.122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

До Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 026380, складений поліцейським СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП України в Закарпатській області Полижинець М.В., з якого вбачається, що 20.07.2022 року біля 14 годин 20 хвилини в смт. Міжгір`я по вул.Шевченка водій ОСОБА_2 під час ДТП, який вчинив ОСОБА_3 на автомобілі марки «Ford Fusion» д.н.з. НОМЕР_3 на припаркований автомобіль марки «Seat Leon» д.н.з. НОМЕР_4 , залишила місце ДТП, чим порушила вимоги п.2.10.А ПДР України, та своїми діями вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчинені даного правопорушення визнала, вказала що розуміє свою винуватість та пояснила, що вона перебувала у припаркованому автомобілі Seat Leon д.н.з. НОМЕР_4 та чекала чоловіка. Та через деякий час відчула сильний удар по автомобілю та побачила, що автомобіль «Ford Fusion», виїжджаючи з парковки заднім ходом, здійснив зіткнення з її автомобілем. Тоді вона вирішила наздогнати водія того транспортного засобу «Ford Fusion», який скоїв зіткнення з її автомобілем. При цьому наголошує, що вчинила вказане порушення та залишила місце ДТП вимушено, оскільки винуватець ДТП ОСОБА_3 , який здійснив зіткнення з її автомобілем, не зупинився і поїхав з місця ДТП, тому, вирішивши, що ця особа намагається втекти з місця події з метою уникнення відповідальності, вона змушена була його автомобіль Ford Fusion держномер НОМЕР_3 наздоганяти та лише внаслідок таких вимушених її дій водій ОСОБА_3 зупинився, та після цього вона викликала працівників поліції для з`ясування всіх обставин події. У вчиненому щиро розкаюється та просить не застосовувати відносно неї надто суворе адміністративне стягнення.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозиція ст.122-4 КУпАПпередбачає настання адміністративної відповідальності за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Пунктом 2.10.а ПДР встановлено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Згідно з ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10,11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що твердження ОСОБА_2 про те, що вона залишила місце ДТП у стані крайньої необхідності підтверджені наступними доказами: схемою ДТП від 20.07.2022 року, усними в судовому засіданні та письмовими поясненнями ОСОБА_2 , копією протоколу серії ААБ № 236587 від 20.07.2022, складеним відносно ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП.

Постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.08.2022 року ОСОБА_3 за подіями від 20.07.2022 року визнаний винуватим за ст.124 КУпАП та підданий адміністративному стягненню.

На підставі вищевикладеного та беручи до уваги, що ОСОБА_2 раніше до адміністративної відповідальності не притягувалася, остання діяла у стані крайньої необхідності, оскільки змушена була залишити місце дорожньо-транспортної пригоди для того, щоб наздогнати винуватця ДТП, а тому в її діях відсутня суб`єктивна сторона правопорушення у формі вини, а відтак, і відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст.122-4 КУпАП.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого звинувачено у вчинені адміністративного правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу адмінправопорушника, що є ключовими поняттями для демократичної концепції судового розгляду.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Слід також зазначити, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п.161, Series A заява № 25), оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Виходячи з фактичних обставини справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 діяла в межах крайньої необхідності, щоб не допустити уникнення винуватцем ДТП відповідальності.

Вважаю, що спосіб збереження охоронюваного законом інтересу (право приватної власності) за рахунок іншого охоронюваного законом інтересу у викладеній ситуації був крайнім.

Відповідно до п.4 ч.1 ст 247 КУПАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Повно та всебічно оцінивши надані у цій справі докази, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_2 у зв`язку із вчинення нею вищевказаних дій у стані крайньої необхідності, що відповідно до п.4 ч.1 ст.247 КУПАП є підставою для закриття провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 122-4, 18, 247 ч.1 п.4, 280, 283-285 КУПАП, суддя -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності, за ст.122-4 КпАП України закрити на підставі п.4 ст.247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням дії у стані крайньої необхідності.

Вилучене посвідчення водія серія НОМЕР_5 від 24.05.1997 року, яке зберігається у ВП № 2 Хустського РУП ГУНП України в Закарпатській області, - повернути ОСОБА_2 (паспорт громадянина України: серії НОМЕР_6 , виданий Залізничним РВ УМВС України в Львівській області 15 квітня 1998 року).

Постанову може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги згідно з ст.294 КУпАП.

Суддя

Міжгірського районного суду

Закарпатської області Ю.В. СИДОРЕНКО