ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/291/22Головуючий у 1-й інстанції Катерняк О.М.
Провадження № 33/817/427/22 Доповідач - Коструба Г.І.
Категорія - ч. 1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 р. суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І., розглянувши в режимі відеоконференцзв`язку у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі за участю захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , - адвоката Сідорова В. М., апеляційну скаргу на постанову Шумського районного суду Тернопільської обл. від 27 липня 2022 р., якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що тимчасово не працює, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Шумського районного суду Тернопільської області від 27 липня 2022 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день винесення постанови складає 17 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат Сідоров В. М. просить постанову місцевого суду скасувати, закрити провадження у справі за відсутністю в діях його підзахисного складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вважає оскаржувану постанову місцевого суду такою, яка прийнята внаслідок неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, та такою, що не містить доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , а також те, що він був водієм транспортного засобу відповідно до ПДР України.

Апелянт звертає увагу на те, що місцевим судом не дано належної оцінки поясненням, наданим у судовому засіданні місцевого суду інспектора СРПП ВП №1 (м. Шумськ) Кременецького РВП майора поліції Поліщука В. В., оскільки останнім зазначалось, що у працівників поліції не було підстав піддавати ОСОБА_1 процедурі проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, однак працівники територіальної оборони, які здійснили повідомлення щодо події, яка мала місце цього дня, на лінію «102», поводили себе агресивно. З метою недопущення агресії між сторонами на ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також вважає, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки поліцейський є зацікавленою особою, а тому його рапорт не може бути доказом вчинення адміністративного правопорушення, хоча ухвалюючи оскаржуване рішення, суддя місцевого суду посилається на рапорт працівника поліції, що не узгоджується з правою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №524/5741/16-а.

Вказує, що всупереч вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.11.2015 №1413/27858 працівники поліції не оформили направлення на огляд водія транспортного засобу та не долучили його до матеріалів справи.

Також звертає увагу, що в матеріалах адміністративної справи відсутні акт огляду на стан алкогольного сп`яніння, а також сертифікат якості газоаналізатора «Drager Aleotest 6820».

В обґрунтування апеляційних вимог посилається також на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суддя місцевого суду, як на доказ доведеності вини ОСОБА_1 посилається на письмові пояснення свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також самого ОСОБА_1 . Проте, як зазначає апелянт, дані особи в судове засідання місцевого суду не викликались та не допитувались.

З приводу даного аргументу посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27 червня 2019 року в справі №560/751/17, згідно якого пояснення свідків не є належним доказом у справі, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувались та не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.

Що стосується долучених до матеріалів справи відеозаписів, вказує, що ці відео незрозумілого походження та без прив`язки до конкретної дати та часу події, що відображені на них, а тому вважає їх недопустимими доказами в силу вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису затвердженої Наказом МВС України від 18 грудня 2018 р. №1026.

Також зазначає, що на фрагментах відеозаписів відсутні відомості щодо факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши адвоката Сідорова В. М., який просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, прихожу до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280, 256 КУпАП одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що суд першої інстанції під час розгляду справи забезпечив у відповідності до вимог Конституції України та ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП всебічне, повне та об`єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення та навів докази, на основі яких у визначеному законом порядку встановив наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, відповідно до оскаржуваної постанови 01 квітня 2022 року о 22 годині 05 хвилин в селі Тетильківці Кременецького району гр. ОСОБА_1 керував автомобілем д. н. з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка вимова). На законну вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою технічного приладу Alcotest 6820 № ARLK-0005 або проїхати в лікувальний заклад категорично відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України Про Національну поліцію поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.

Як вбачається з рапорту інспектора СРПП ВП №1 (м. Шумськ) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області О. Доїзжака, 01.04.2022 о 22:47 год. надійшло повідомлення від ОСОБА_2 про те, що водій на автомобілі Пасат В3 д. н. з. НОМЕР_1 , бежевого кольору, в нетверезому стані здійснив наїзд на причеп. Виїздом СРПП на місце події було встановлено, що 01.04.2022 о 22:05 год. представниками територіальної оборони с. Тетильківці Кременецького району був зупинений ОСОБА_1 , 1976 р. н., житель с. Плоске Кременецького району, який керував транспортним засобом марки ФОЛЬЦВАГЕН ПАСАТ д. н. з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння. По приїзді працівників поліції ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та проїхати в лікувальний заклад відмовився. Щодо ОСОБА_1 складено адміністративний протокол ОБ № 051439 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Дані обставини також підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , порушника ОСОБА_1 , а також усними поясненнями, наданими в судовому засіданні місцевого суду інспектором СРПП відділення поліції № 1 (м. Шумськ) Кременецького РВП майором поліції Поліщуком В. В.

Враховуючи наявність інформації про те, що водій автомобіля ФОЛЬЦВАГЕН ПАСАТ д. н. з. НОМЕР_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, вважаю, що працівники поліції, зреагувавши на дану інформацію, діяли правомірно.

Та обставина, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом ФОЛЬЦВАГЕН ПАСАТ д. н. з. НОМЕР_1 , підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які містяться в справі. Не довіряти даним поясненням свідків у суду підстав немає.

Крім того, факт керування транспортним засобом підтверджуються і письмовими поясненнями ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що 01.04.2022 о 22:05 год. він керував власним автомобілем ФОЛЬЦВАГЕН ПАСАТ д. н. з. НОМЕР_1 в с. Тетильківці Кременецького району. Коли він зупинився на узбіччі, до нього підійшли двоє чоловіків, які патрулювали село в якості добровольців територіальної оборони, і попросили пред`явити документи, які посвідчують особу. Документів він не пред`явив та під`їхав своїм авто близько до причепа вантажного автомобіля, де зупинився поперек дороги. Представники територіальної оборони викликали працівників поліції, які почули від нього запах алкоголю. Також ОСОБА_1 визнав, що перед тим, як керувати автомобілем, він пив пиво алкогольне. На вимогу працівників поліції пройти медогляд на місці події на визначення стану алкогольного сп`яніння та проїхати в медичний заклад в присутності свідків відмовився.

В рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_1 не був водієм транспортного засобу, суд вважає такими, що надані з метою уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.

За таких обставин твердження захисника, що ОСОБА_1 не керував даним автомобілем, є безпідставними та спростовані належними доказами, здобутими у справі.

Що стосується порушення Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена в тому числі КУпАП, керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС 09 листопада 2015 р. № 1452/735, /далі Інструкція/ огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п. 3 ознаками алкогольного сп`яніння є:

запах алкоголю з порожнини рота;

порушення координації рухів;

порушення мови;

виражене тремтіння пальців рук;

різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

поведінка, що не відповідає обстановці.

Згідно п. п. 6, 7 Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться:

поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);

лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоров`я).

В ході спілкування з працівниками поліції у водія ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, тобто ті, які зазначені у п. 3 Інструкції та протоколі про адміністративне правопорушення серії ОБ №051439 від 02.04.2022.

Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суть даної норми закону полягає в тому, що якщо водій ухиляється від огляду на стан сп`яніння, його дії та ознаки сп`яніння фіксують в протоколі про адміністративне правопорушення, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Даних вимог правил дорожнього руху ОСОБА_1 не виконав.

Зокрема, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі ОСОБА_1 категорично відмовився, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, внаслідок чого поліцейськими відносно останнього був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №051439 від 02.04.2022 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зміст протоколу про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і сумнівів у його достовірності не викликає.

Так, будь-які зауваження з приводу складеного поліцейськими адмінпротоколу чи інших матеріалів ОСОБА_1 не надавались та в матеріалах справи не містяться.

Слушними є доводи апеляційної скарги в частині того, що відео фрагменти, які наявні в матеріалах справи, викликають сумнів у достовірності такого доказу.

З проглянутого апеляційним судом в порядку підготовки до апеляційного розгляду відеоматеріалу, наявного в матеріалах справи, вбачається, що працівники поліції здійснювали відеофіксацію про вчинення ОСОБА_1 правопорушення технічним пристроєм, який не передбачений нормами чинного законодавства.

Суддя апеляційного суду вважає за необхідне зазначити про те, що відеозаписи, долучені до матеріалів справи на підтвердження факту порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, не можуть вважатись належним доказом у зв`язку з тим, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього не містить посилань на такий технічний засіб, за допомогою якого здійснена відеофіксація, а також відсутністю на відеоматеріалах дати та часу здійснення такої фіксації, що нівелює доказове значення наданих працівниками поліції відеозаписів.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати такі превентивні заходи, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

У частині першій ст. 40 Закону № 580-VIII зазначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може:

- закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів;

- монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель;

- фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз.

Тобто працівники поліції для забезпечення публічної безпеки і порядку можуть використовувати фото- і відеозйомку, зроблену лише на пристрій, який закріплений на однострій, у/на службових транспортних засобах або встановлений стаціонарно.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31, ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» з метою забезпечення організації застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, наказом МВС № 1026 від 18.12.2018 затверджена Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка передбачає застосування поліцейськими відеореєстраторів; портативних відеореєстраторів, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського, проте даних вимог закону працівниками поліції дотримано не було.

Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кіно зйомки, відеозапису, засобів фото-і кіно зйомки, відеозапису, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України №1026 від 18 грудня 2018 року, містить чіткий перелік пристроїв, з допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію.

Отже, як вбачається з наведеного, жодною нормою матеріального права не передбачено застосування працівником патрульної поліції іншого технічного приладу для фіксації факту порушення Правил дорожнього руху, оскільки така зйомка може бути зроблена лише на пристрій, який закріплений на однострій, у/на службових транспортних засобах або встановлений стаціонарно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині посилання апелянта на неналежність таких доказів як відеозаписи, які надані працівниками поліції, є слушними і не можуть бути належними доказами у справі.

Проте, працівниками поліції вимоги ст. 266 КУпАП виконані, оскільки в частині 2 цієї статті зазначено, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.

Так, до матеріалів справи долучені пояснення свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з яких вбачається, що ОСОБА_1 у їх присутності від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора або проїхати в медичний заклад категорично відмовився і повідомив, що перед тим, як сісти за кермо автомобіля, випив алкогольного пива.

Твердження апелянта про те, що пояснення свідків не можуть бути належним доказом у справі, оскільки вони в судовому засіданні не допитувались, не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, не є слушними, оскільки, як вбачається із даних пояснень, вони є послідовними, не містять розбіжностей, повністю відповідають матеріалам справи та підписані ними власноруч. Беззаперечних доводів, які б викликали сумнів у достовірності наданих свідками письмових пояснень, апелянтом не наведено, а апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, приймаючи рішення про встановлення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції дослідив наявні у справі матеріали у їх сукупності, якими і обґрунтував свої висновки.

Щодо відсутності в матеріалах справи направлення в медичний заклад для огляду на стан алкогольного сп`яніння та акту медичного огляду, то, оскільки ОСОБА_1 відмовився проходити огляд як на місці зупинки, так і в медичному закладі, відсутність вказаних документів в матеріалах справи при даних обставинах не є таким порушенням, яке тягне за собою безумовного скасування рішення місцевого суду.

Таким чином, доводами апеляційної скарги обставини, встановлені судом при розгляді справи, не спростовані, порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції за результатами апеляційного перегляду не встановлено.

Своєчасний і правильний розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачених, в тому числі, ст. 130 КУпАП, має важливе значення для забезпечення безпеки дорожнього руху й експлуатації транспорту, захисту життя та здоров`я людей, майнових прав фізичних і юридичних осіб (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Доводи апеляційної скарги про незаконність постанови місцевого суду не приймаються до уваги, оскільки факт відмови ОСОБА_1 від пропозиції працівника поліції на проходження ним медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння підтверджений належними та достатніми доказами, які наявні в матеріалах провадження.

Всі інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на ухилення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за вчинене ним правопорушення.

Відповідно приходжу до остаточного висновку про те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи про адміністративне правопорушення, дав вірну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Стаття 8 КУпАП передбачає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

При накладенні адміністративного стягнення судом належним чином виконані вимоги ст. 33 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального, які б були підставою для скасування постанови судді, апеляційним переглядом не встановлено.

За таких обставин постанова судді Шумського районного суду Тернопільської області від 27 липня 2022 р. підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відмові у її задоволенні, оскільки будь-яких інших переконливих доводів, які б безумовно спростували висновки суду першої інстанції та були підставою для скасування постанови суду, захисником не наведено і апеляційною інстанцією не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Сідорова В. М. залишити без задоволення, а постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 27 липня 2022 р., якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Тернопільського

апеляційного суду Г. І. Коструба