КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/2114/2022
Справа 755/4003/22 Головуючий в суді І інстанції Дзюба О.А.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Кашперської Т.Ц., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Шаповалова Андрія Миколайовича, розглянувши справу за апеляційною скаргою захисника Шаповалова Андрія Миколайовича на постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.9 (а) ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за порушення п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху і вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17000) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір у сумі 454 грн. на користь держави.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 07 квітня 2022 року близько 20 години 45 хвилин керував автомобілем ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 по бул. Перова 19/13 в м. Києві з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, виражене тремтіння пальців рук), від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер» та проведення такого огляду в закладі охорони здоров`я у лікаря нарколога відмовився, чим порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР.

У апеляційній скарзі захисника Шаповалова А.М. указано на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав, що інспектором при вирішенні питання про проведення огляду на стан сп`яніння щодо ОСОБА_1 останньому не було повідомлено про підстави такого огляду, які б відповідали вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Натомість працівник поліції лише запитав у ОСОБА_1 , чи буде він проходити огляд на стан сп?яніння за допомогою приладу DRAGER, на що отримав позитивну відповідь. Жодних ознак алкогольного сп?яніння ОСОБА_1 озвучено не було і не запропоновано для огляду документи, що підтверджують сертифікацію та повірку відповідного засобу вимірювальної техніки.

Вважав важливим, що інспектор, пропонуючи ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп?яніння за допомогою газоаналізатора, не знав і не міг знати, чи саме він є водієм автомобіля ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки інспектором не здійснювалась зупинка відповідного транспортного засобу, і інспектору не було відомо, чи відповідний транспортний засіб було зупинено чи такий був припаркований. Ніхто з працівників правоохоронних органів не встановлював, хто саме був водієм, а в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про те, що саме ОСОБА_1 є водієм ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_1 . Таким чином, фактично мало місце примушування зі сторони працівника патрульної поліції до проведення огляду на стан сп?яніння щодо особи, яка не була водієм транспортного засобу, і доказів, що свідчили би про протилежне, матеріали справи не містять.

Посилався на правові висновки Київського апеляційного суду у іншій справі № 756/464/21 від 20 травня 2021 року.

Вказував, що твердження у протоколі про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу та про відмову від проходження такого огляду в закладі охорони здоров?я у лікаря-нарколога є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. З детального дослідження наявного в матеріалах справи відеозапису прослідковується, що ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп?яніння за допомогою газоаналізатора не відмовлявся, а навіть двічі його проходив. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 всіляко намагався уникнути належного виконання інструкцій інспектора по використанню приладу. Також ОСОБА_1 не було повідомлено, що у разі незгоди проведення огляду на стан сп?яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з результатами такого огляду проведення такого огляду відбувається у закладі охорони здоров?я.

З урахуванням викладеного вказував, що є незрозумілою наявність в матеріалах справи направлення на огляд транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу чи швидкість реакції, від 07 квітня 2022 року. Відповідно до направлення, ОСОБА_1 нібито таки було доставлено до закладу охорони здоров?я для проходження відповідного огляду, однак до жодного закладу охорони здоров?я ОСОБА_1 не направлявся і йому навіть не було роз`яснено про можливість такого огляду. Відтак, наявність в матеріалах справи направлення суперечить суті викладеного в протоколі порушення, адже ОСОБА_1 від проходження огляду у закладі охорони здоров?я не відмовлявся, а направлення є штучним доказом.

Вказував, що на місці події були присутні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак на прохання ОСОБА_1 при складанні протоколу ці особи не були вписані до нього. При цьому саме у присутності свідків мала бути зафіксована відмова ОСОБА_1 від огляду на стан сп?яніння, у разі наявності такої відмови, що також свідчить про порушення процедури, передбаченої вимогами п. 8 Порядку № 1103.

Зазначав, що у направленні на стан алкогольного сп?яніння дата і час скерування на огляд становить 07 квітня 2022 року, 20:45. Водночас в протоколі вказано, що ОСОБА_1 нібито керував відповідним транспортним засобом о 20:45. У графі «Дата і час складення протоколу» вказано 21:20. Очевидно, що складення направлення мало б відбутись лише після проведення огляду ОСОБА_1 на стан сп?яніння поліцейським та інформування ОСОБА_1 про можливість проведення такого огляду в закладі охорони здоров?я.

Наголошував, що огляд за допомогою газоаналізатора відбувався в час, коли на території м. Києва вже діяла комендантська година, і вважав незрозумілим, яким чином інспектор зміг би доставити ОСОБА_1 до закладу охорони здоров?я на час дії комендантської години.

Вказував, що наявний в матеріалах справи відеозапис з нагрудної камери переривається, має часові проміжки і не охоплює всіх подій, відтак не може вважатися належним та допустимим доказом.

Вказував, що згідно постанови суду, автомобіль ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції, однак жоден з відеозаписів не містить такої інформації.

Згідно постанови суду, ОСОБА_1 вчиняв дії, що вказують на небажання належним чином дихати в прилад «Драгер» та відмовляється проїхати до лікаря-нарколога, однак жоден з відеозаписів не містить такої інформації.

Додатково вказував, що в матеріалах справи відсутня довідка про належність транспортного засобу, передбачена п. 4 розділу VІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , захисника Шаповалова А.М., які подану апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи та просили її задовольнити, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КпАП України оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суддя ухвалює рішення про притягнення особи до відповідальності у випадку наявності доказів, які доводять кожну із обставин, що в своїй сукупності утворюють як об`єктивну, так і суб`єктивну сторону даного адміністративного правопорушення.

Зазначених вимог закону у цій справі у повній мірі дотримано не було.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції виходив із протоколу про адміністративного правопорушення серії ААБ № 279229 від 07 квітня 2022 року, зі змісту якого вбачається порушення водієм п. 2.5 ПДР;направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07 квітня 2022 року, згідно якого при огляді ОСОБА_1 було виявлено ознаки сп?яніння, відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції БК470645, записаними на DVD диск.

Між тим, вказаних доказів не достатньо для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, вчинене у формі відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідальність за ст. 130 КУпАП настає за керування транспортними засобами особами, які перебувають в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже, з об`єктивної сторони адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, може проявлятись у відмові особи, яка керує транспортним засобом, на вимогу працівника поліції від проходження в установленому порядку огляду на місці за допомогою спеціальних технічних засобів та/або в закладі охорони здоров`я для визначення стану алкогольного сп`яніння, а суб`єктивна сторона передбачає умисну форму вини.

Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння визначені п. 2.5 ПДР, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проведення такого огляду, затвердженим постановою КМ України від 17 грудня 2008 р. № 1103 (в подальшому - Порядок 1103), Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року № 1452/735 (в подальшому - Інструкція 1452/735), Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395 (в подальшому - Інструкція № 1395).

За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п. 2 Інструкції 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п. 7 розділу І Інструкції № 1452/735 у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст. 266 КУпАП.

Пунктом 27 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров`я та проведення огляду з використанням технічних засобів. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 6 розділу Х Інструкції № 1395, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Відповідно до п. 6 Порядку № 1103 водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.

За змістом наведених вимог закону поліцейські у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу зобов`язані запропонувати водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, і лише у випадку відмови від проходження огляду у закладі охорони здоров`я скласти протокол про адміністративне правопорушення, передбачене відповідною частиною ст. 130 КУпАП.

Разом з тим, в справі про адміністративне правопорушення відсутні докази стосовно того, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд в закладі охорони здоров`я, і не зазначені дії водія щодо ухилення від огляду.

Крім того, з доданого до матеріалів справи відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 під час проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціальних технічних засобів здійснювалися дії щодо забору повітря, однак спроби видиху ним в алкотестер виявилися нерезультативними, і поліцейські розцінили такі дії ОСОБА_1 як ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння та достатню підставу для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

При цьому, всупереч вимог п. 6 Порядку № 1103, п. 7 розділу І Інструкції № 1452/735 на відеозаписі, який є об`єктивним доказом у справі, незалежним від суб`єктивного сприйняття будь-якої особи, не відображено, що ОСОБА_1 поліцейськими пропонувалося би проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння в найближчому закладі охорони здоров`я і він відмовляється від такого проходження.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості як доказу направлення на огляд водія транспортного засобу (а. с. 2), фактичне недоставлення ОСОБА_1 на огляд до медичного закладу, неможливість доставлення особи до медичного закладу в умовах комендантської години і хронологічну невідповідність даного доказу даним протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд враховує, що вимогами Порядку № 1103 та Інструкції № 1395 взагалі не передбачено видачі направлення для проходження медичного огляду на стан сп`яніння особі, яка відмовилася від такого огляду, а відтак сама наявність зазначеного документа в матеріалах справи не доводить вини ОСОБА_1 у скоєнні даного правопорушення.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що наявний в матеріалах справи відеозапис з нагрудної камери переривається, має часові проміжки і не охоплює всіх подій, оскільки відповідно до п. 5 Розділу ІІ Інструкції з застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища.

При цьому обставин зупинки транспортного засобу ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 і встановлення водія цього транспортного засобу у відеозаписі також не зафіксовано.

Таким чином, аналіз наявних у справі доказів дає підстави для висновку про невідповідність зазначених у протоколі відомостей про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, зокрема у закладі охорони здоров`я, даним відеозаписів з нагрудної камери поліцейського.

Враховуючи, що після спробпроведення огляду водіяОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу, працівники поліції, в порушення передбаченої ст. 266 КУпАП та Інструкції № 1452/735 процедури проведення огляду водія на стан сп`яніння, не забезпечили такий огляд в закладі охорони здоров`я і взагалі не пропонували його проведення водію, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння відповідно до встановленого порядку, тобто порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами.

Проте, в протоколі про адміністративне правопорушення відповідний запис про відсторонення від керування автомобілем відсутній, як і відсутний в матеріалах справи протокол про відсторонення від керування автомобілем, або передачу його для керування іншій особі, що також ставить під сумнів обставини, викладені у протоколі щодо ОСОБА_1 .

Відтак відомості щодо фактичних обставин правопорушення, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження доказами по справі. При цьому сам по собі протокол не може бути беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Практикою ЄСПЛ констатується, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в Демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як визначено п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Такий підхід до тлумачення норм, в тому числі, адміністративного законодавства, відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що адміністративне правопорушення має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським Судом й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки під «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява №16347/02).

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

З огляду на викладене, наявні у адміністративних матеріалах докази не є такими, що «поза розумним сумнівом» доводять винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Шаповалова А.М. про відсутність в матеріалах справи довідки про належність транспортного засобу, оскільки відповідно п. 4 розділу VІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, складання таких довідок передбачається лише у випадку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, передбачених частинами другою та третьою статті 130 КУпАП.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги Шаповалова А.М. , що на місці події були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яких не було зазначено як свідків у протоколі про адміністративне правопорушення, з огляду на те, що дані особи супроводжували ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а відтак поліцейські могли мати обґрунтований сумнів щодо їх неупередженості.

Положеннями п. 7 розділу Х Інструкції № 1395 передбачено, що не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви.

Крім того, за умови фіксування правопорушення відеозаписом залучення свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не є обов`язковим.

Допущені порушення вимог закону є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Шаповалова Андрія Миколайовича задовольнити.

Постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.9 (а) ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.