Справа № 461/2776/21
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 червня 2021 року м. Болехів
Суддя Болехівського міського суду Івано-Франківської областіГоловенко О. С., розглянувши матеріали, які надійшли від Галицького районного суду м.Львів про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , працюючого водієм ТЗОВ Гал-Всесвіт м.Львів,
за ч.1 ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-
Зі змісту протоколу вбачається, що 18 березня 2021 року близько 10:37 год. в м. Болехів по вул. С.Стрільців ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом MAN 10.220 д.н.з. НОМЕР_1 , без погодження з органом Національної поліції, здійснив перевезення Львів-Стрий-Моршин-Долина в кількості 15 пасажирів, чим порушив вимоги постанови КМУ № 1236 №104 та протоколу № 6 позачергового засідання регіональної комісії техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 22.02.2021 року.
27 квітня 2021 року постановою Галицького районного суду м.Львів направлено матеріали адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.44-3 КУпАП за підсудністю.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, надав письмові пояснення, в яких вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, просить судовий розгляд справи проводити у його відсутності.
При цьому зазначає, що працює водієм автобуса ТЗОВ Гал-Всесвіт, якому і належить транспортний засіб MAN 10.220 д.н.з. НОМЕР_1 .
Оскільки він працює водієм у вказаному підприємстві, то виконує умови трудового договору, а саме здійснює обов`язки водія транспортного засобу та безпосереднє керування транспортним засобом. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що водій є фізичною особою-підприємцем або безпосереднім суб`єктом господарювання, що здійснює відповідну діяльність, а тому, за викладених у протоколі фактичних обставин події, такий не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП. Його обов`язки, як водія, визначені п. 147 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18.02.1997 №176 .
Окрім того, в протоколі про притягнення його до адміністративної відповідальності від 18 березня 2021 року відсутнє посилання на нормативний акт, яким введений карантин та обмежувальні заходи у зв`язку із встановленням на всій території України.
Також, працівником поліції в протоколі зазначено, що він, без погодження національної поліції здійснював перевезення пасажирів Львів-Стрий-Моршин-Долина в кількості 15 пасажирів, чим порушив вимоги КМУ 1236, 104, за що передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.44-3 КУпАП, однак даними нормативними актами не передбачено відповідальність за перевезення 15 пасажирів. В зазначеному протоколі вказано, що ним порушено вимоги КМУ 1236, 104, але не зазначено, який саме пункт та підпункт порушено, за який передбачено відповідальність.
Зокрема, поліцейський в протоколі від 18.03.2021 виклав суть адміністративного правопорушення не у відповідності до норм підпункту 11 пункту 3-5 постанови КМ №1236 від 09.12.2020 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2, що є порушенням п.9 розділу ІІ Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1376.
Отже, наведене в протоколі формулювання є не коректним та незрозумілим, оскільки не розкриває порушення якої саме правової норми нормативно-правового акту він вчинив.
Дослідивши матеріали справи, уд, вважає, що адміністративна справа відносно ОСОБА_1 за ч.1ст. 44-3 КУпАП підлягає закриттю з наступних підстав.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Особа, яка складає протокол про адміністративне правопорушення повинна ретельно з`ясувати характер правопорушення та правильно кваліфікувати дії винної особи.
У протоколі мають бути зазначені обставини, які свідчать про наявність адміністративного вчинення та його характер, а також, обставини, що характеризують особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки протокол є підставою для провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Від того, чи правильно він складений, залежить своєчасність, правильність розгляду за суттю справи про адміністративне правопорушення та обґрунтованість застосування стягнення.
У відповідності до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
При цьому, суд приймає вмотивовану постанову тільки в межах викладених уповноваженою посадовою особою у протоколі про адміністративне правопорушення та обсягу доказів, наявних в матеріалах справи.
Частина 1 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України Про захист населення від інфекційних хвороб, іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Норма ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, є бланкетною, диспозиції бланкетних норм не встановлюють певних правил поведінки, а передбачають існування норм, розміщених в інших нормативно правових актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки, тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила та яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не дотрималася, порушивши тим самим законодавчі приписи.
Тобто, в протоколі має бути посилання на відповідний підпункт та пункт постанови Кабінету Міністрів України або на конкретне рішення, прийняте органом місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення ДПР № 232425 від 18 березня 2021 року вбачається, що гр. ОСОБА_1 порушив вимоги постанови КМУ № 1236 №104 та протоколу № 6 позачергового засідання регіональної комісії техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 22.02.2021 року.
Разом з тим, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє посилання на конкретний пункт (підпункт) постанови КМУ №104, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.
Крім цього, суд звертає увагу, що постанова КМУ №104 від 17.02.2021 лише вносить зміни до деяких актів Кабінету Міністрів України та не встановлює обмежень та підстав для притягнення до відповідальності.
Так, відповідно до п.п. 11 п. 3-5 Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року (в редакції, яка діяла 19 березня 2021року) на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено червоний рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень передбачених для зеленого, жовтого та помаранчевого рівня епідемічної небезпеки, забороняється здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів (посадки та висадки) автомобільним, залізничним транспортом, крім транзитних перевезень та перевезень: легковими автомобілями, кількість пасажирів, включаючи водія, в яких не більше п`яти осіб без урахування дітей віком до 14 років; службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами підприємств, закладів та установ в межах кількості місць для сидіння і виключно за маршрутами руху, про які поінформовано не менше ніж за два дні органи Національної поліції; пасажирів спеціальними залізничними рейсами у внутрішньому сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному конкретному випадку перевізником за заявками обласних державних адміністрацій за погодженням з Міністерством інфраструктури та Міністерством охорони здоров`я, а також у приміському залізничному сполученні за рішенням перевізника, прийнятим за поданням чи за погодженням з обласною державною адміністрацією.
Однак, вказана постанова не зазначена у протоколі і суд не може вийти за межі адміністративного звинувачення, оскільки немає процесуальних прав.
Також слід зазначити, що в протоколі і не зазначено, який пункт Протоколу № 6 позачергового засідання та якої регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій від 22 лютого 2021 року порушив своїми діями ОСОБА_1 .
Згідно положень КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, при цьому суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.
В рішенні Європейський суд з прав людини у справі Малофеєв проти Росії, вказав, якщо в протоколі адміністративного правопорушення не відображено всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, або відшукувати докази на користь обвинувачення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд позбавлений процесуальної можливості вносити зміни чи редагувати протокол про адміністративне правопорушення, у тому числі, самостійно встановлювати та зазначати який саме пункт нормативно-правового акту був порушений, усуваючи таким чином допущені посадовою особою поліції недоліки і як наслідок, дійти висновку про наявність у діях особи складу та події адміністративного правопорушення.
Таким чином, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи неспростовних презумпцій факту.
Обгрунтованими є доводи ОСОБА_1 , викладені в письмових поясненнях про те, що він не є суб"єктом вказаного правопорушення і, відповідно, не може нести відповідальність за ч.1 ст. 44-3 КУпАП.
Так, згідно з визначенням, наданим у ч.1 ст.1 Закону України "Про автомобільний транспорт"(далі- Закон), перевезення пасажирів у режимі маршрутного таксі - перевезення пасажирів на міському чи приміському автобусному маршруті загального користування за розкладом руху, в якому визначається час відправлення автобусів з початкового та кінцевого пунктів маршруту з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху.
Також, у ст. 1 Закону дано визначення нерегулярних і регулярних пасажирських перевезень. Зокрема, нерегулярні пасажирські перевезення пасажирів автобусом, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу, в якому визначають маршрут руху, дату та час перевезень, інші умови перевезень та форму оплати послуги, або перевезення за власний кошт.
Регулярні пасажирські перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону, ліцензія видається на господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів на, зокрема, надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів автобусами.
У ч.1 ст. 1 Закону зазначено, що автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно.
Перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, встановлений ст. 39 Закону.
Зокрема, згідно з абзацом 3 ч. 4 ст. 39 Закону, документи для нерегулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов`язаний: забезпечувати дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт; забезпечувати перед початком пасажирського міжнародного автомобільного перевезення перевірку наявності у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовляти у міжнародному перевезенні пасажирам, які не пред`явили необхідні документи; забезпечувати контроль технічного та санітарного стану автобусів чи таксі перед початком роботи; забезпечувати проведення щозмінного перед рейсового та після рейсового медичного огляду водіїв транспортних засобів; забезпечувати водіїв необхідною документацією; утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасне подання для посадки пасажирів та відправлення; забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки чи місця призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу.
Згідно ст. 40 Закону України "Про автомобільний транспорт", водій автобуса зобов`язаний: виконувати правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту загального користування і технічної експлуатації автобуса; мати з собою і пред`являти для перевірки уповноваженим посадовим особам документи, передбачені законодавством; дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса; приймати, розміщати та видавати багаж пасажирам на зупинках, передбачених розкладом руху; стежити за виконанням пасажирами своїх обов`язків та безпечним розміщенням ними багажу і ручної поклажі в автобусі; оголошувати назви зупинок і час стоянки на них; здійснювати висадку пасажирів у відведеному для цього місці в разі заправлення автобуса паливом під час виконання перевезень; вживати необхідних заходів для безпеки пасажирів у разі виникнення перешкод для руху на маршруті (туман, ожеледь тощо), які не дають змоги продовжити поїздку, а також у разі вимушеної зупинки автомобільного транспортного засобу на залізничному переїзді; зупиняти автобус за сигналом контролера, виконувати його вказівки та сприяти у здійсненні контролю.
Крім того, визначення суб`єкта господарювання наведене у ст.55 Господарського кодексу України. Зокрема, зі змісту ч.1 ст.55 ГК випливає, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. При цьому п. 2 ч.2 ст.55 ГК визначено, що суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Згідно з ч.1 статті 58 ГК суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
Постановою від 19 лютого 1997 року № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, зокрема п.147 передбачено обов`язки водія: зокрема, він повинен: 1) мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії; 2) виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху та правил технічної експлуатації автобуса; 3) мати із собою і пред`являти для перевірки уповноваженим особам передбачені законодавством документи; 4) дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса; 5) приймати, розміщувати та видавати багаж пасажирам на передбачених графіком руху зупинках; 6) стежити за виконанням пасажирами своїх обов`язків та безпечним розміщенням ними багажу і ручної поклажі в автобусі; 7) здійснювати висадку пасажирів у разі заправлення автобуса паливом під час виконання перевезення; 8) вживати необхідних заходів до забезпечення безпеки пасажирів у разі виникнення перешкод для руху на маршруті (туман, ожеледь тощо), які не дають змоги продовжити поїздку, а також у разі вимушеної зупинки на залізничному переїзді; 9) перевіряти під час посадки на приміському або міжміському маршрутах наявність в осіб квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу; 10) зупиняти під час виконання рейсу в режимі маршрутного таксі автобус для посадки на вимогу в місцях зупинки громадського транспорту, а також в інших місцях, але не ближче ніж за 100 метрів від місця зупинки громадського транспорту, якщо це не суперечить Правилам дорожнього руху; 11) зупиняти автобус для посадки та висадки пасажирів на відстані не більше ніж 0,05-0,1 метра від краю проїзної частини дороги; 12) пройти перед виїздом на маршрут медичний огляд, забезпечити перевірку технічного стану і комплектності транспортного засобу; 13) дотримуватися визначеного законодавством режиму праці та відпочинку; 14) бути охайно одягненим, чемно поводитися з пасажирами; 15) оголошувати найменування і тривалість зупинки; 16) продавати квитки пасажирам до початку руху автобуса у передбачених законодавством випадках; 17) забезпечити у разі відставання пасажира від автобуса на шляху прямування збереження його ручної поклажі, багажу; 18) у разі здійснення приміських, міжміських або міжнародних перевезень надавати допомогу пасажирам з числа осіб з інвалідністю та інших мало мобільних груп населення в розміщенні ручної поклажі, багажу, крісел колісних, палиць, милиць, ходунків та інших
особистих речей, а також під час посадки в автобус і висадки з нього; 19) у разі обслуговування пасажирів з числа осіб з інвалідністю та інших мало мобільних груп населення перевіряти після прибуття їх до пункту призначення, чи здійснили такі пасажири заплановану висадку та чи не забули багаж та/або ручну поклажу, особисті речі; 20) забезпечувати перевезення багажу в багажних відділеннях автобуса (у разі їх наявності) або розміщення так, щоб не заважати вільному проходу пасажирів уздовж салону автобуса та не блокувати доступ до основних і аварійних виходів; 21) надавати допомогу особам з інвалідністю та іншим мало мобільним групам населення під час посадки в автобус і висадки з нього, у тому числі особисто піднімати та опускати механічні апарелі та механізми з метою створення умов для зручного користування зазначеним транспортним засобом особами, які пересуваються на кріслах колісних.
Окрім того, згідно п. 149, водію автобуса забороняється: змінювати маршрут і графік руху ; продавати пасажирам квитки під час руху автобуса; порушувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху та правил технічної експлуатації транспортного засобу.
Як встановив суд, ОСОБА_1 на час складання протоколу працював водієм автобуса ТЗОВ Гал-Всесвіт та виконував лише умови трудового договору, а саме здійснював обов`язки водія транспортного засобу, безпосереднє керування транспортним засобом.
Однак, з наданих до суду матеріалів випливає, що відповідні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання або найманим працівником суб`єкта господарювання, який здійснює пасажирські перевезення автомобільним транспортом, відсутні.
Тож обов`язок щодо забезпечення ОСОБА_1 як водія, необхідною для рейсу документацією лежав на суб`єкті господарювання у сфері обслуговування населення перевізнику - ТзОВ Гал-Всесвіт, з яким він перебував у трудових відносинах. Відтак, ОСОБА_1 не може бути суб`єктом даного правопорушення, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.44-3 КУпАП.
Що стосується наданого працівниками відеозапису, то такий не є належним доказом у даній справі, оскільки стосується подій, що сталися 19 березня 2021 року щодо водія автомобіля "Перегінськ-Львів ОСОБА_2 .
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.
Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі Кобець проти України (з відсиланням на п. 282 рішення у справі Авшар проти Туреччини (Avsar v. Turkey), згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення.
Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком.
Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, крім протоколу про адміністративне правопорушення, який складено з порушеннями та відеозапису, який не може вважатись належним та допустимим доказом, немає жодних доказів, на яких би зафіксовано факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП, а тому провадження в даній справі слід закрити.
Оскільки адміністративне стягнення на ОСОБА_1 не накладається, то судовий збір по справі про адміністративне правопорушення, відповідно до приписів ст. 40-1 КУпАП, - не сплачується.
На підставі викладеного ч.1 ст.44-3 КУпАП, керуючись ст.283, 284 КУпАП ,-
П О С Т А Н О В И В :
Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1ст.44-3 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя О.С. Головенко