Провадження № 33/4808/401/21
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Зеленко О. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., розглянувши матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2021 року та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року, щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , тимчасово непрацюючої, громадянка України,

в с т а н о в и в :

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.02.2021 справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 17.02.2021 року за ч.1 ст.130 КУпАП залишено без змін.

03.06.2021 року ОСОБА_1 знову подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року.

Перевіривши наявну апеляційну скаргу на предмет її відповідності вимогам ст.294 КУпАП апеляційний суд вважає, що подана апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, виходячи з наступного.

Так, апеляційний суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судова практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа "Гурепка проти України")

При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.»

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Зокрема, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на участь у судовому засіданні, право на захист своїх інтересів за допомогою професійного захисника, право на надання доказів та пояснень щодо висунутого обвинувачення, оскарження судових рішень.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (ст. 294 КУпАП).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (п. 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985 року, п. 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13.02.2001 року).

У відповідності до ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В той же час, діючим законодавством не передбачено право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на повторне звернення з апеляційної скаргою до суду, після того як постанова суду першої інстанції вже була предметом розгляду суду апеляційної інстанції з прийняттям остаточного рішення по суті.

Зокрема, у відповідності до КУпАП постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.10.2009 року №26-рп/2009).

Обмеження права на повторне апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлене у ст. 294 цього Кодексу, повністю відповідає основним засадам судочинства, визначених Конституцією України, й є пропорційним та обґрунтованим.

Зі змісту апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 03.06.2021 року на постанову Івано-Франківського міського суду від 17.02.2021 року, вбачається, що апелянт обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги посилається на обставини справи, які вже були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, та прийнято рішення у справі. При цьому, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вважає неправильними висновки суду апеляційної інстанції щодо розгляду її апеляційної скарги та просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року.

Так, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 17.02.2021 року за ч.1 ст.130 КУпАП залишено без змін.

Таким чином, апеляційним судом вже було здійснено перегляд постанови Івано-Франківського міського суду від 17.002.2021 року за ч.1 ст.130 КУпАП за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і рішення суду першої інстанції набуло законної всили та підлягає виконанню.

Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що розгляд справи відбувся у її відсутності, чим було порушено її право на захист, при розгляді даної справи не було допитано свідків, вона не є суб`єктом правопорушення, оскільки не здійснювала керування транспортним засобом, та без належного дослідження обставин справи.

ОСОБА_1 стверджує, що суд підійшов до спрощеного розгляду справи, а тому постанова суду першої інстанції є незаконною та прийнята з порушенням чинного законодавства.

З наведеного вбачається, що фактично апелянт вказує на ті самі обставини справи та факти, що були предметом розгляду апеляційного суду при прийнятті рішення у справі 05.04.2021 року.

В той же час, нормами ст. 463 КПК України передбачено, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_1 зверталась до суду першої інстанції із заявою про перегляд постанови Івано-Франківського міського суду від 17.02.2021 року щодо неї за нововиявленими обставинами.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» апеляційний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до вимог ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв проти України» (заява №11370/02) від 21.06.2007 року, повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29.10.2010 року зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

У рішенні у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року (заява № 23436/03), ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975 року), не є абсолютним воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Враховуючи наведене вище, суди не можуть діяти у спосіб, не передбачений процесуальним законом.

Ст.294 КУпАП визначає порядок набрання постановою судді у справі про адміністративне правопорушення законної сили та порядок перегляду таких постанов.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року, положення частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо оскарження в апеляційному порядку постанови судді у справі про адміністративне правопорушення в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що в апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене частиною першою статті 284 цього кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, встановлених у статті 24-1 цього кодексу, про закриття справи.

Зокрема в апеляційному порядку переглядаються постанови судді, винесені в порядку ст. 284 КУпАП: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених ст.24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Виходячи з практики ЄСПЛ та норм національного законодавства, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.02.2021 року та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року належить повернути особі, яка її подала, оскільки діючим законодавством не передбачено повторного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, оскільки постанова Іван-Франківського міського суду від 17.02.2021 року щодо ОСОБА_1 вступила в законну силу та звернута до виконання, а постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року апеляційному оскарженню не підлягає, апеляційна скарга повинна бути повернута особі, яка її подала.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.02.2021 року щодо неї за ч.1 ст. 130 КУпАП та постанову Івано-франківського апеляційного суду від 05.04.2021 року, повернути апелянту.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв