Провадження № 3/760/4763/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Макуха А.А., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Управління патрульної поліції в м. Києві, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ідентифікаційний номер в матеріалах справи відсутній, не працює, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за фактом вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №118715 від 16.04.2021 року, водій ОСОБА_1 15.04.2021 року о 23 год. 30 хв. в м. Києві по бул. В.Гавела, 65 керував автомобілем «ROVER 75», д/з НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей не реагують на світло, поведінка, що не відповідає дійсності. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку водій відмовився в кабінеті лікаря - нарколога, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

В суді ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, пояснив, що 16.04.2021 він їхав разом з 12 - річною донькою додому, його зупинили працівники поліції, не пояснивши причину зупинки та подивившись і перевіривши по базі документи, почали вести себе зухвало і розпочали повний обшук автомобіля. При цьому, зауважив, що в автомобілі перебувала його донька, яка була налякана. Коли забороненого в нього не знайшли, запропонували їхати до лікаря, вказуючи вже на те, що він перебуває в стані наркотичного сп`яніння. При цьому змусивши сказати на камеру, що він керував автомобілем. Після цього, він разом з донькою проїхав до лікаря - нарколога, однак там відмовився, оскільки не був впевнений в правдивості аналізів.

Адвокат особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - Бондаренко А.О. просив провадження закрити за відсутності в діях його підзахисного адміністративного правопорушення, вказуючи на порушення норми ст.266 КУпАП та Інструкції при складані протоколу працівниками поліції, оскільки поліцейськими безперервна відео фіксація обставин вчинення, виявлення адміністративного правопорушення не проводилась. Наголошував, сам момент керування транспортним засобом ОСОБА_1 на відео відсутній, разом з цим, поліцейські розуміючи те, що саме процес керування не зафіксований, примусили його підзахисного сказати на камеру, що саме він керував автомобілем, назвавши його марку та номер реєстрації, не роз`яснено права. Також адвокат звернув увагу суду на те, що саме ОСОБА_1 на своєму власному автомобілі зі супроводом працівників поліції проїхав до медичного закладу, де потім відмовився, оскільки побачив до себе упереджене ставлення працівників поліції. Таке порушення є підставою для прийняття рішення про відсутність в діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. За таких обставин адвокат просив закрити провадження по справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши обставини справи, переглянувши відеозапис з нагрудної камери працівників патрульної поліції, що здійснювали оформлення даного адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів у справі та з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України установлено, що учасники дорожнього рухузобов`язанізнати йнеухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно ж до пункту 2.5 наведених Правил водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляддля визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Тож, розглядаючи провадження, суд ураховував, що за статтею 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, а орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи ( ст. 280 КУпАП).

Суд також бере до уваги, що згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому не слід забувати змістрішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Тож, системний аналіз змісту положень КУпАП у поєднанні із вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується судом, з огляду на норми ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Також доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Сам же обов`язок щодо збирання доказів відповідно до ч. 2ст. 251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначенихстаттею 255 цього Кодексу.

Та проаналізувавши усі наявні у цьому провадженні фактичні дані, як докази, які були надані у розпорядження суду уповноваженими особами, було установлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченогоч.1 ст. 130 КУпАП, не є доведеною із дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», зокрема, через таке.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

А для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність у її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

З іншої сторони, надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього доказів, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні, кожному гарантовано право на справедливий суд. За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Тобто, в даному випадку судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Так, у рішенні ЄСПЛ «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що водій, будучи особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, як було зазначено вище, суду було надано, серед іншого, протокол про адміністративне правопорушення.

Тож, піддавши його аналізу на предмет належності і допустимості, а так само і відповідності вимогам закону, суд зазначає слідуюче.

Так, відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП настає, серед іншого, у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Сама ж процедура такого огляду регламентована Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 ( далі - Інструкція ).

Відповідно до п. 2, 3 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Тож, згідно до норм даної Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту), який пройшов спеціальну підготовку (тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством).

Крім того, водійтранспортного засобу, що відмовився від проведення оглядуна місці зупинки транспортного засобу, направляєтьсяполіцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.Огляд можетакож проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров`я і відповідають установленим МОЗ вимогам. (п. 6 Порядку).

У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно дост. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналогічні за своєю суттю положення містять і норми ч.2, 3 ст. 266 КУпАП.

За ч.3 ст. 266 КУпАП у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Тобто, порядок вчинення поліцейським дій щодо проведення огляду водія на стан сп`яніння чітко унормовано законодавством, як то, спочатку огляд провожиться на місці зупинки транспортного засобу і лише у разі відмови водія від проходження огляду на місці зупинки або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, останній направляється до медичного закладу з послідуючим складанням протоколу про адміністративне правопорушення у разі наявності законних на те підстав.

Проте, дотримання цієї процедури, незважаючи на ряд досліджених доказів, у тому числі й у їх сукупності, викликає певні сумніви у суду, оскільки дані протоколу про адміністративне правопорушення щодо цього питання є неповними.

Так, протокол містить відомості про те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду в медичному закладі.

Натомість, будь яких даних про те, що він відмовився від проходження огляду на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів, протокол у собі не містить.

А як указав суд вище, підставою для направлення водія для огляду до медичного закладу є його відмова від проходження такого огляду на місці зупинки або ж незгода із відповідними результатами.

До того, відсутність відповідної пропозиції з боку уповноважених осіб підтверджується поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також шляхом аналізу відеозапису з нагрудної камери поліцейського, що переглянутий судом.

Крім того, з переглянутого відеозапису вбачається процес спілкування працівників патрульної поліції із водієм ОСОБА_1 , який відповідно до обстановки, що склалась на місці правопорушення та в медичному закладі адекватно реагує на зауваження працівників патрульної поліції щодо сумнівів про перебування у стані сп`яніння.

Суд же, у свою чергу, позбавлений можливості самостійно відредактовувати протокол із цього питання, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення.

Крім цього, судом було установлено, що протокол про адміністративне правопорушення, як доказ, отриманий внаслідок істотного порушення прав особи, що гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права не свідчити проти себе.

Так, за правилом, установленим ч.4 ст. 256 КУпАП, при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбаченістаттею 268цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Але із протоколу достовірно не убачається факту роз`яснення ОСОБА_1 його прав, зокрема, передбачених ст. 268 КУпАП та 63 Конституції України.

Натомість, як вказав адвокат Бондаренко А.О. в судовому засіданні ніяких прав його підзахисному при складанні протоколу та оформленні інших документів роз`яснено не було.

Таке підтверджується й шляхом перегляду судом відеозапису з нагрудної камери поліцейського, оскілки із нього не слідує факту роз`яснення ОСОБА_1 прав, принаймні, гарантованих ст. 63 Конституції України.

А недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд же зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права та порушення права на захист.

Тож, у цій ситуації суд констатує, що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, не було роз`яснено її прав, як передбачених ст. 268 КУпАП, так і ст. 63 Конституції України, у тому числі й права на правову допомогу адвоката.

А тому суд у такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може визнати як допустимий доказ, ураховуючи ще й факт фіксації у ньому некоректного обвинувачення за ч.1 ст. 130 КУпАП за обставин, наведених судом вище.

А тим більше, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою не є самостійними і беззаперечним доказом, позаяк, обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви у суду.

Тому перейшовши до питання інших доказів, що були представлені перед судом, слід вказати на таке.

Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Необхідно також вказати, що п. 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 03.02.2016р. № 100 встановлює, що після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора)все спілкування повинно бути записане безперервно.

Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, авідеозйомка ведеться безперервнодо її завершення (п. 5 Роздліу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026).

ВСКАС у справі № 216/5226/16-а в постанові від 18.07.19 указав, що доказом порушенняПДРне може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Однак, з наданого запису не можливо повноцінно спростувати доводи ОСОБА_1 , що вислове дні ним у суді, принаймні, у частині відсутності пропозиції пройти огляд на місці зупинки та не роз`яснення прав і, навпаки, пересвідчитись у доводах уповноваженої особи, яка склала протокол.

Відеозапис фактично не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюванних процесуальних дій, що є не прийнятним у розрізі позиції ВС у справі № 216/5226/16-а.

Відповідно, суд не може сприймати відеозапис як такий, що свідчить про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

А будь-яких інших доказів в ході судового розгляду, які вказували «поза розумним сумнівом» про порушення особою ПДР здобуто не було та суду не надано.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і уст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Разом з тим, досліджені судом докази у цій справі є сумнівним, оскільки вони не випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), а наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, враховуючи вище викладене суд вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, так як його вину не доведено належним чином, а фактично обґрунтовано на припущеннях із порушенням визначеного законом порядку, що є неприйнятим і суперечить нормам закону.

Водночас, за правилами п. 1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутністі події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, дане провадження, з урахуванням вимог п. 1 ст. 247 КУпАП, підлягає закриттю.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського апеляційного суду через районний суд.

Суддя : А.А. Макуха