печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року суддя Печерського районного суду м. Києва Шапутько С. В., розглянувши заяву адвоката Яворського Богдана Івановича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, -

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява адвоката Яворського Б. І. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд судового рішення, а саме постанови Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2020 у справі № 757/31552/19-п, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, за виключними обставинами.

Обґрунтовуючи вищезазначену заяву, заявник вказав, що оскільки рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) було скасовано низку антикорупційних положень, а провадження у даній справі відбувалося у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 було порушено положення вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції». У подальшому ці вимоги були скасовані (визнано такими, що не відповідають Конституції України), а відтак є всі підстави для перегляду судового рішення за виключними обставинами та скасування постанови у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 .

Суддя, вивчивши заяву, дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалами справи, постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2020 у справі № 757/31552/19-п провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Аналізуючи положення міжнародних актів, Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 1-28/2011) наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Виходячи із правової позиції Європейського суду з прав людини, який за певних умов також поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження і на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» заява № 17888/12), суддя надходить висновку, що зазначена справа про адміністративне правопорушення для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що в свою чергу надає можливість суду застосувати аналогію закону при перегляді постанови за виключними обставинами, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема положення КПК України, які регламентують відповідні правовідносини, так як КУпАП не передбачає порядку і процедури перегляду справ за виключними обставинами, хоча згідно міжнародних норм права це є невід`ємним правом особи (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього Кодексу, - протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Обґрунтовуючи вимоги, заявник зокрема зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) має надзвичайне значення для вирішення справи і саме це рішення являє собою у розумінні чинного законодавства України ту виключну обставину, згідно із якою у ОСОБА_1 є усі правові підстави для подання даної заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами і в подальшому скасуванні її відповідальності відповідно до положень чинного законодавства України.

Відповідно ч. 2 ст. 152 Конституції України Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України». До того ж у ст. 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зазначено, що додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Отже, рішення Конституційного Суду України належить сприймати як загальнообов`язкові правові акти, які діють на усій території України та є обов`язковими для виконання усіма суб`єктами права.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривали і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України. Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

У тексті рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20), на яке посилається заявник, відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Станом на день прийняття суддею Печерського районного суду м. Києва постанови від 25.06.2020 у справі № 757/31552/19-п, вимоги ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» щодо зобов`язання суб`єкта декларування у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна письмово повідомити про це НАЗК у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, неконституційними не визнані, тобто на момент ухвалення рішення суддею застосовано чинні норми КУпАП і зазначені положення Закону.

27.10.2020 рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), визнано ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про запобігання корупції», положення якої втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення, тобто з 27.10.2020.

Таким чином, на момент ухвалення вищезазначеного рішення адміністративно-процесуальні відносини у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, вже припинилися, внаслідок чого дія рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) не може поширюватися на ці правовідносини, так як вони виникли і закінчилися до його ухвалення, що повністю кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, в якій суд з цих же підстав відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25.10.2019 за виключними обставинами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) окремі положення Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами, а саме: пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами.

Варто зазначити, що Закон України «Про запобігання корупції» відповідно до його преамбули визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Отже, вказаний закон не є законом, яким визначаються діяння, які є адміністративними правопорушення.

В силу вимог п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України, таким законом є положення статті 172-6 КУпАП, які неконституційними не визнавались, а відтак, визнання неконституційними вищезазначених норм Закону України «Про запобігання корупції» не є обставиною для закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав.

На думку суду підстав застосування у вказаних правовідносинах рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі 1-24/2020(393/20) не має, оскільки вказаним рішенням не вирішувались питання, що стосуються адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, та згаданим рішенням норму ч. 2 ст. 172-6 КУпАП неконституційною не визнано.

Аналогічного висновку дійшов Київський апеляційний суд в постанові від 08.02.2021 при розгляді справи № 757/24861/20-п.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 (заява № 3236/03), жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для перегляду рішення судді Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2020 у справі № 757/31552/19-п за виключними обставинами, тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви адвоката Яворського Б. І. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Керуючись ст. ст. 2, 283, 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви адвоката Яворського Б. І. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, а саме постанови Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2020 у справі № 757/31552/19-п - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя С. В. Шапутько