Номер провадження 33/816/440/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 126 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/10496/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.09.2021, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП,

учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити через відсутність в його діях складу правопорушення, оскільки перевіряючи наявність чи відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, суддя зобов`язаний був перевірити факт обізнаності особи про наявність постанови державного виконавця відносно обмеження її у праві керування т/з. Про існування постанови державного виконавця про тимчасові обмеження у праві керування т/з він дізнався лише зі слів поліцейських, які зупинили його 05.08.2021. Постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування т/з та протокол про адміністративне правопорушення складені в строки, що не враховують його право на оскарження постанови державного виконавця.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.09.2021 ОСОБА_1 підданий адміністративному стягненню, передбаченому ч. 3 ст. 126 КУпАП, у виді позбавлення права керування т/з на строк 3 місяці. Стягнуто на користь держави 454 грн судового збору.

Згідно постанови, 05.08.2021 об 11:40 в м. Суми по вул. Чернігівська, 28, ОСОБА_1 керував т/з «Renault Megane», д. н. з. НОМЕР_1 , при цьому постановою Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) за виконавчим провадженням № 61280999 від 15.07.2021 його обмежено у праві керування т/з.

Вислухавши доводи ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з?ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП).

Згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Апеляційна відповідальність за ч. 3 ст. 126 КУпАП настає у разі керування т/з особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування т/з.

Разом з тим, здійснивши розгляд протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 133693 від 05.08.2021, суддя суду першої інстанції не врахувала вказаних вище вимог закону та необґрунтовано наклала на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, передбачене ч. 3 ст. 126 КУпАП, тому доводи апеляційної скарги останнього про відсутність у його діях складу правопорушення заслуговують на увагу.

Так, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що дійсно 05.08.2021 об 11:40 в м. Суми по вул. Чернігівська, 28, ОСОБА_1 керував т/з «Renault Megane», д. н. з. НОМЕР_1 .

15.07.2021 старшим державним виконавцем Ковпаківського ВДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) була винесена постанова про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування т/з до повного погашення заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання синів ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в твердій грошовій сумі - 900 грн, на кожну дитину щомісяця до досягнення ними повноліття, за в/л № 592/5287/17 від 27.06.2017 (ВП № 61280999).

Згідно резолютивної частини вказаної вище постанови державного виконавця це рішення може бути оскаржене до суду протягом 10 робочих днів з дня коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про її винесення, тобто державний виконавець повинен був проконтролювати направлення своєї постанови боржнику і лише після спливу вказаного строку після отримання останнім цього рішення звертати його до виконання до органів Національної поліції.

Разом з тим, із долученого до апеляційної скарги конверту вбачається, що виконавча служба передала конверт із постановою від 15.07.2021 на пошту лише 20.07.2021, а вручене останнього особі відбулось 27.07.2021.

Таким чином, строк на оскарження вказаної вище постанови державного виконавця з 27.07.2021 і повинен тривати 10 робочих днів, після спливу яких повинна була звернута до виконання, а тому ОСОБА_1 до 06.08.2021 міг скористатися своїм правом на оскарження такої постанови.

Тобто, станом на 05.08.2021 постанова державного виконавця не набрала законної сили, тому не могла бути звернута до виконання, внаслідок чого відносно ОСОБА_1 не міг бути складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Крім того, із отриманої від виконавчої служби інформації вбачається, що вона не змогла надати апеляційному суду точної інформації про те, коли саме ОСОБА_1 дізнався про прийняту постанову від 15.07.2021 чи отримав її та коли вона набрала законної сили.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (ст. 254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Оскільки протокол про адміністративне правопорушення через недотримання процедури його складання є недійсним (недопустимим доказом), тому і усі інші похідні від нього докази, є недопустимими доказами (правова концепція «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 правопорушення.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України (далі - КСУ) зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке правопорушення; прийняте у справі рішення. При цьому, постанова судді суду першої інстанції повинна відповідати загальним засадам судочинства, що закріплені у ст. 129 Конституції України та у розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів, нормам міжнародного права, згода на обов`язковість яких надана ВРУ.

Ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотрималась вимог закону, не обґрунтувала та не умотивувала належним чином свої висновки у процесуальному рішенні, тому постанова підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, а апеляційна скарга - задоволенню і у цій частині.

Зокрема, обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

Прийняття суддею суду першої інстанції необґрунтованого та невмотивованого рішення також є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України. «Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain).

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

У справах «Проніна проти України», «Петриченко проти України» ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою «підлягають оцінці кожен специфічний, доречний та важливий аргумент», а у п. 42 рішення у справі «Бендерський проти України» вказано, що «судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом».

На підставі викладеного, оскаржувану постанову судді суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому вона підлягає скасуванню через неправильне застосування як норми матеріального права, так і порушення норми процесуального права, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.09.2021 відносно ОСОБА_1 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушенням норм процесуального права, а провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити через відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов