П О С Т А Н О В А

Іменем України

11.05.2021 р. м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О., з участю адвоката Петришина В.М., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм АТП №1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч.1 ст. 44-3 КУпАП -

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення Серія АА №198643 від 14.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 14.04.2021 року о 17:35 год. по вул. В.Великого, 2 у м. Львові керуючи транспортним засобом «ЕЛЕКТРОН» д.н.з. НОМЕР_1 здійснив перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті із режимом маршрутного таксі №16, перевозячи пасажирів більшу кількість ніж кількість місць для сидіння, що передбачене технічними, чим порушив вимоги пп. 8 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року№1326, зі змінами від 22.03.2021 року №230.

Правопорушник ОСОБА_1 в суд не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст.268 КУпАП.

У суді представник ОСОБА_1 адвокат Петришин В.М. пояснив, що його довіритель вини у вчиненні даного правопорушення не визнає, оскільки вимоги пп. 8 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1326 ОСОБА_1 не було порушено. Крім цього, до матеріалів справи не долучено жодних належних, достатніх та допустимих доказів, що відображають об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення, що складений з порушенням вимог законодавства не може бути поставлений в основу розгляду справи про адміністративне правопорушення, він не є достатнім доказом вини. Тому просить закрити справу відносно ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення адвоката Петришина В.М., дослідивши матеріалами адміністративної справи та письмове клопотання про закриття провадження, приходжу до переконання, що провадження по справі слід закрити з наступних підстав.

За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.251 КпАП України одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення.

Виходячи з системного аналізу положень ст.ст.7, 254, 279 КпАП України, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється лише щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення.

Положеннями ч.1 ст.256 КпАП України визначено, що протокол про адміністративне правопорушення як документ, що засвідчує факт неправомірних дій особи, та є одним з основних джерел доказів, складається за встановленою формою і має містити усі дані, необхідні для вирішення справи.

Вищевказані докази суддя оцінює з урахуванням положення ст.252 КУпАП, де, зокрема, зазначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Разом з тим, ч.2 статті 251 КУпАП тягар збирання доказів у справах про адміністративні правопорушення покладено на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Частиною першою статті 44-3 КУпАП, у редакції, чинній на час складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція частини першої статті 44-3 КУпАП є бланкетною, тому відсилає до інших нормативно-правових актів, у цьому випадку до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1326, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2021 року №230.

Відповідно до підпункт 8 пункту 3 Постанови КМ України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24 лютого 2021 року на території України встановлюється «жовтий» рівень епідемічної небезпеки відповідно до якого забороняється зокрема, здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу і визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб. Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та здійснює контроль за використанням засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, пасажирами під час перевезення, у тому числі виготовлених самостійно.

Так, до протоколу адміністративного правопорушення не долучено документів, які передбачають технічні характеристики транспортного засобу «ЕЛЕКТРОН» д.н.з. НОМЕР_1 в частині кількості місць для сидіння, у зв`язку з чим не представляється можливим визначити граничну кількість пасажирів, допустиму для перевезення пасажирів.

Крім цього, матеріали адміністративної справи не містять інших належних доказів, щодо можливого вчиненого правопорушення, а саме пояснень свідків, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

З огляду на встановлені судом обставини, надані суду докази у їх сукупності, було встановлено, що особою, яким складено протокол про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не надано належних доказів перевезення ОСОБА_1 пасажирів в кількості більшій, ніж це передбачено технічною характеристикою транспортного засобу, яким він керував.

Отже, за таких обставин вважати протокол законним і безперечним доказом не представляється можливим, а оскільки всі сумніви повинні тлумачитись на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62Конституції України презумпції невинуватості.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» та «Шабельник проти України» неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати передбаченим національним правом вимогам основним правам гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, якщо уповноваженим органом не доведено підставність притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд не може в ході розгляду справи взяти на себе функції щодо самостійного відшукування доказів винуватості особи, самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Стаття 284 КУпАП містить вичерпний перелік постанов, які можуть бути прийняті судом за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення - це постанови про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 КУпАП, та про закриття справи.

У відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, дослідивши письмові докази у справі, вбачається за необхідне закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП, оскільки фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості особи повинні тлумачитися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Керуючись ст. 7, 9, 247, 248, 279, 283, 284, 307, 308 КУпАП України -

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі щодо ОСОБА_1 про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя Мартинишин М.О.