КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/3125/21Головуючий у І інстанції: Вінтоняк Р.В.
Провадження №33/824/2038/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М УКРА Ї Н И

20 травня 2021 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Стрижеус А.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Федорова Дмитра Сергійовича на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Не погоджуючись з даним рішенням судді, захисником Федоровим Д.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову судді скасувати, провадження у справі про адміністративне №754/3125/21 про приягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи та неправильно встановив, що він керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку, оскільки такий висновок не підтверджується належними та допустимими доказами.

В доводах апеляційної скарги захисник вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння.

Захисник зазначає, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд складеного відносно нього адміністративного матеріалу.

Крім того зазначає, що наявні у справі письмові пояснення свідків, на які посилався суд, не можна вважати належними і допустимими доказами з підстав того, що ці пояснення викладені на завчасно заготовлених бланках і заповнені самим же поліцейським.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , захисника Харчук О.П. на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 та доводи, викладені в апеляційній скарзі його захисника, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, з огляду на наступне.

Згідно оскаржуваної постанови ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 06 лютого 2021 року о 22 год. 05 хв. в м. Києві по вул. Лифаря, 17, повторно протягом року, керував автомобілем «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка не відповідає обстановці, тремтіння пальців рук, почервоніння шкіри обличчя. Від проходження огляду на визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п.2.5 ПДР України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, якою ОСОБА_1 визнано винним у порушенні ним п.2.5 Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП є обґрунтованою та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №023947 від 06 лютого 2021 року, складеним стосовно водія ОСОБА_1 , згідно якого останній керував автомобілем «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка не відповідає обстановці, тремтіння пальців рук, почервоніння шкіри обличчя. Від проходження огляду на визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , письмовими поясненнями цих свідків, які засвідчили відмову ОСОБА_1 від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння а також даними відоезапису з нагрудного відеореєстратора працівника поліції, які повністю підтверджують обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Судом першої інстанції належним чином були досліджені дані, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, яким дана належна оцінка, а тому, враховуючи наявну в матеріалах справи копію постанови Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та Довідку за підписом старшого інспектора ВАП УПП в м. Києві Гладун Олександра, апеляційний суд вважає, що суддя місцевого суду обґрунтовано дійшов висновку про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП, як повторне протягом року вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ч.2 ст.130 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 керував транспортним засобом. У зв`язку з наявними ознаками алкогольного сп`яніння йому було запропоновано пройти відповідний огляд у медичному закладі, від чого останній відмовився.

При цьому, із дослідженого судом апеляційної інстанції відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 повідомив, що він не керував автомобілем. Разом з тим, перебуваючи за кермом автомобіля в присутності працівників поліції намагався рухатися автомобілем, що свідчить про його керування транспортним засобом, та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

Крім цього, положення Кодексу України про адміністративні правопорушення, та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МОЗ та МВС України № 1452/735 від 09.11.2015 року, не містить вимог щодо присутності свідків під час зупинки транспортного засобу.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта про те, що наявні в матеріалах справи письмові пояснення свідків, на які послався суд, як на докази винуватості ОСОБА_1 , не можна вважати належними і допустимими доказами, з підстав того, що ці пояснення викладені на завчасно заготовлених бланках і заповнені самим же поліцейським, оскільки положення КУпАП та вищевказаної Інструкції, не містять вимог щодо форми та змісту письмових пояснень свідків, функція яких полягає лише у засвідченні відмови водія транспортного засобу від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, а як вбачається з наявного у справі відеозапису з нагрудної камери працівника поліції, на місці події зафіксовано двох свідків, в присутності яких працівником поліції ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, на що ОСОБА_1 , перебуваючи в неадекватному стані, постійно кричав на нецензурною лайкою неодноразово висловлював образи на адресу працівників поліції та погрожував розправою.

Апеляційний суд вважає необґрунтованим клопотання захисника про виклик в судове засідання та допит в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки на запитання суду, ОСОБА_1 повідомив що вказані особи є його друзями, а відтак їх покази, не можуть бути об`єктивними та неупередженими

Щодо питання поінформованості особа, що притягається до адміністративної відповідальності про судовий розгляд

Після надходження справи до суду особа, що притягається до адміністративної відповідальності про судове засідання повідомлялася у спосіб передбачений КУпАП.

Разом з тим, ужиті заходи, не сприяли досягненню мети забезпечення участі в судовому засіданні особи, що притягається до адміністративної відповідальності та/або її представника.

Хоча останні прямо та беззаперечно, в своїй сукупності, указують на те, що особа, що притягається до адміністративної відповідальності мала б бути у силу вжитих заходів судом поінформована про цей процес, який здійснювався в Деснянському районному суді м. Києва у відношенні неї безпосередньо у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення, також не минучість даного процесу в цьому місцевому суді була зрозуміла особі з моменту складання протоколу, так як у ньому прямо указано, що розгляд справи відбуватиметься саме у Деснянському районному суді м. Києва, однак бажання приймати у ньому безпосередню участь не виявила.

Пункт 1 статті 6 Конвенції у відповідній частині передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (...)".

Розумність тривалості провадження повинна оцінюватись, у розрізі практики ЄСПЛ окресленої ним у його рішеннях, відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливості для заявника питання, що розглядається (див., з-поміж багатьох інших, рішення у справі "Фрідлендер проти Франції", [GC], N 30979/96, пункт 43, ECHR 2000-VII).

При цьому, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. у т.ч. постанову ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12).

Дана позиція суду касаційної інстанції щодо окреслених підходів є сталою та висловлена у цей період, зокрема, у понад 286 судових рішеннях, відповідно ураховується судом в цій справі згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції законодавства та уникнення його неоднозначного тлумачення.

У цій справі дії особи, що притягається до адміністративної відповідальності, на переконання суду, спрямовані на затягування провадження, та прямо указують, на те, що така особа добросовісно не користується належними їй процесуальними правами.

Прямо ігнорувала наявні у неї процесуальні обов`язки, адже особа, що притягається до адміністративної відповідальності не прибула у засідання з підстав які б указували що вона особисто не має змоги на те, усі звернення умотивовані відсутністю можливості прибуття через неможливості прибуття адвоката.

Тим самим, створювала недобросовісні перепони для руху справи, що, на переконання суду, є неприйнятним, та вимагає від суду єфективної протидії.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно Суд в цій справі забезпечивши право особи, що притягається до адміністративної відповідальності приймати особисту участь в процесі безпосередньо в судовому засіданні, уживши заходів для поінформованості її про даний процес та ураховуючи її поведінку, яка, як, уже відмічалося, спрямована на створення недобросовісних перепон для руху справи, вірно вважав за можливе завершити розгляд провадження на підставі наявних у справі матеріалів.

Так як така дія прямо запобігає безладному руху у судовому процесі в цій справі та є ефективною протидією недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.

Адже, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а не навпаки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку, а цій справі, за умови дотримання розумних строків розгляду, які на думку суду, мають бути щонайменше меншими за строки окреслені у ст. 38 КУпАП, буде забезпечено додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції, адже такий розгляд не може тривати фактично вічно, а саме а ж до поки така особа не виразить бажання прибути в суд, так як не можливо спрогнозувати об`єктивно коли таке бажання у неї настане.

Як наслідок, ураховуючи наявність підстав вважати про поінформованість особи про даний процес, як і про дату, час та місце його здійснення, суд при відсутності у особи з певних своїх причин та міркувань стійкого бажання приймати участь в процесі, вірно вважав за можливе розглянути справу за його відсутності, оскільки така поведінка останнього є її особистим вільним користуванням її власними правами на свій розсуд.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах визнав ОСОБА_1 винуватим у порушенні п.2.5 ПДР України, та притягнув його до відповідальності по ч.2 ст.130 КУпАП.

Оскільки рішення суду, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу захисника Федорова Д.С. - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Федорова Дмитра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А.М. Стрижеус