Дата документу 09.11.2021
Справа № 334/186/21
Провадження № 3-в/334/62/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Баруліна Т.Є., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Баруліної Т.Є. від 18.02.2021 року ОСОБА_1 , визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2021 року залишено без змін.

29.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2021 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Заявою про перегляд постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2021 року була передана в провадження судді Баруліної Т.Є.

04.10.2021 року суддя Баруліна Т.Є. подала заяву про самовідвід оскільки ОСОБА_1 звертався до Вищої ради правосуддя зі скаргою на дії судді Баруліної Т.Є. в якій ОСОБА_1 посилався, на неналежну поведінку судді, яка полягала в умисному істотному порушенні норм процесуального права, що не уможливило реалізацію ним наданих йому процесуальних прав, також суддя умисно порушила його права, як права людини і основоположних свобод, що призвело до істотних негативних наслідків.

13.10.2021 року у задоволенні заяви про самовідвід судді Баруліної Т.Є. було відмовлено.

03.11.2021 року ОСОБА_1 подав заяву про відвід судді Баруліної Т.Є., однак 05.11.2021 року у задоволенні заяви про відвід судді Баруліної Т.Є. було відмовлено.

Дослідивши зміст заяви та матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП, завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначені відповідним процесуальним законом, а у справах про адміністративні правопорушення та порушення митного законодавства - КУпАП.

Кодексом України про адміністративні правопорушення не визначені порядок і право осіб на перегляд постанови у справі про адміністративні правопорушення за нововиявленими обставинами.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2021 року залишено без змін.

За положеннями ч.10 ст. 294 КУпАП постанова апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2021 року відносно ОСОБА_1 після розгляду в апеляційному порядку набрала законної сили 19.03.2021 року.

Згідно положень ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Главою 24-1 цього Кодексу також передбачено перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. Проте, навіть у цьому випадку, згідно з положеннями ст. 297-4 КУпАП, заява про перегляд такої постанови подається до Верховного Суду.

Іншого порядку перегляду судових рішень по справах про адміністративне правопорушення (касаційного чи за нововиявленими обставинами) чинним законодавством не передбачено. Повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ місцевий загальний суд не наділений.

Отже, перегляд судових рішень у справах про адміністративні правопорушення (касаційного чи за нововиявленими обставинами) нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачений, і місцевий загальний суд не наділений повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили у справах про адміністративні правопорушення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. Цей принцип визначає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України», п.40).

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв проти України» від 21.06.2007, перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

Згідно рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29.10.2010 зазначено про те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

При цьому, виходячи з положень ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; виходячи з того, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, суд, постановляючи рішення по даній заяві, враховує і висновки Верховного Суду з цього питання.

Зокрема, згідно висновку колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.10.2019 (провадження № 51-4998ска19), нормами КПК не передбачено можливості перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до висновку колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.02.2021 (справа № 712/7813/20, провадження № 51-711ска20), нормами кримінального процесуального кодексу не передбачено можливості перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Статтею 459 КПК України, на яку посилається заявник, дійсно передбачено перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами, але це стосується лише вироків та ухвал, які ухвалені або постановлені у кримінальних провадженнях, а діюча норма КПК України не розповсюджується на судові рішення, ухвалені в порядку КУпАП.

За таких обставин посилання заявника про застосування норм Кримінального процесуального кодексу України для розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з аналогії закону, в даному конкретному випадку є безпідставним, оскільки норми КПК України регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і його норми не розповсюджуються на розгляд справ про адміністративні правопорушення, в тому числі про порушення митного законодавства.

Застосування аналогії права в даному випадку є неприйнятним, оскільки це порушувало б загальні принципи судочинства, зокрема принцип правової визначеності.

За таких обставин підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами із застосуванням аналогії закону чи аналогії права не вбачається.

Враховуючи викладене, проходжу до висновку, що у відкритті провадження за нововиявленими обставинами слід відмовити, а заяву про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами належить повернути особі, яка її подала.

Керуючись ст. ст. 283-284, 304 КУпАП України, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП - повернути особі, яка її подала.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: Баруліна Т. Є.