Справа №583/2741/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сидоренко Р. В.
Номер провадження 33/816/28/21 Суддя-доповідач Матус В. В.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Матус В. В. ,з участю секретаря судового засідання Шумарової О.О., захисника Анацького О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Анацького О.В. на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 вересня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 032021 від 06 серпня 2020 року), закрито у зв?язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді встановлено, що 18 липня 2020 року о 00 год.37 хв. в м. Охтирка, Сумської області, на вул. Батюка, буд. № 20, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп?яніння, а саме: розширені зіниці, що не реагують на світло, блідий колір обличчя, поведінка, що не відповідає дійсності, тремтіння рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я СОНД відмовився, в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 032050 від 18 липня 2020 року).

Крім того, згідно з протоколом, 06 серпня 2020 року о 06 год. 10 хв. м. Охтирка, Сумської області, на вул. Армійській, буд. № 5, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп?яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я відмовився, в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 032021 від 06 серпня 2020 року).

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 - адвокат Анацький О.В. частково не погоджується з прийнятим судовим рішенням, просить скасувати постанову судді, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та закрити провадження в цій частині, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Захисник зазначає, що зі справи вбачається, що інспектор поліції відносно ОСОБА_1 вела себе провокативно, оскільки вимагала пройти огляд, однак не уточнювала, який саме, і яка саме була підозра відносно водія. Оскільки огляд на стан наркотичного сп?яніння може бути проведено виключно в закладі охорони здоров?я, а тому водій законно відмовився від такого огляду на місці зупинки. Вважає, що стягнення на ОСОБА_1 накладено з порушенням, в частині позбавлення водійського посвідчення, оскільки останнє йому не видавалося, а наявне на території України, не дійсне.

Вислухавши пояснення захисника Анацького О.В., який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною 7 статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, а тому суд апеляційної інстанції не здійснює перевірку законності рішення судді, в частині закриття провадження у справі за ч.1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 (протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 032021 від 06 серпня 2020 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з?ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність за вказане правопорушення настає у разі керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а так само за відмову осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння.

Розглядаючи справу, суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом та відмовилася від проходження, відповідно до встановленого законом порядку, огляду на стан наркотичного сп`яніння, тому вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Факт скоєння вказаного правопорушення за обставин, викладених в постанові судді, підтверджується зібраними доказами, які були всебічно, повно досліджені судом першої інстанції, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 032050 від 18 липня 2020 року, який за своїм змістом відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і сумнівів не викликає (а. с. 1); письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 4 - 5); постановою поліцейського від 18 липня 2020 року (а. с. 6); довідкою про надання інформації поліцією (а. с. 7); відеозаписами з відеореєстраторів автомобілів поліції та нагрудним відеореєстраторів працівників поліції (а. с. 8).

За таких обставин, суддя дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 відмовляючись від проходження огляду для визначення стану наркотичного сп`яніння, скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суддя здійснюючи дослідження та оцінку доказів може посилатися як на усні так і на письмові доказ, при цьому жодний доказ не має переваги над іншим.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді, викладені в постанові і були підставами для її скасування, як про те ставить питання апелянт, ним не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено, оскільки відмова від огляду була зафіксована як в письмових документах в присутності 2 свідків так і відео доказах.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу провокативний дій працівника поліції відносно ОСОБА_1 , то слід зазначити, що КУпАП не містить визначення поняття провокація, як і в цілому національне законодавство, натомість ЄСПЛ у своїх рішеннях зробив дефініцію такого поняття та критерії для розмежування законних дій працівників поліції від провокації на злочин.

Вважаю за можливе використати такі критерії і в цій справі, оскільки природа адміністративної відповідальності та кримінальної є досить похожа, за виключенням ступеня суспільної небезпечності, що у кримінальній відповідальності є значно серйознішою.

Для оцінки ситуації необхідно проаналізувати рішення ЄСПЛ, зокрема винесені ним в справах: «Раманаускас проти Литви» (скарга № 74420/01); «Люди проти Швейцарії» (скарга № 12433/86); «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (скарга № 25829/94); «Ваньянь проти Російської Федерації» (скарга № 53203/99); «Калабро проти Італії» (скарга № 59895/00).

З наведених рішень випливає, що при визначенні, чи мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв?язку з провокацією злочину, ЄСПЛ оцінює ситуацію на предмет наявності ознак підбурювання особи до скоєння злочину співробітниками правоохоронних органів.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наводив визначення провокації, зокрема, дане ним у вирішенні по справі «Раманаускас проти Литви»: «Провокація з боку поліції відбувається в тих випадках, коли співробітники правоохоронних органів або особи, що діють за їх дорученням, не обмежуються розслідуванням злочинної діяльності переважно пасивно, а впливають, підбурюють до вчинення злочину, яке інакше не було б скоєно, щоб можна було встановити факт злочину, тобто отримати докази його здійснення і почати кримінальне переслідування».

При визначенні того, чи обмежилися співробітники правоохоронних органів переважно пасивним встановленням обставин можливого скоєння злочину, ЄСПЛ розглядає два фактори:

- наявність підстав для проведення відповідних заходів;

- роль співробітників правоохоронних органів в скоєнні злочину.

Відповідно до сформованої позиції ЄСПЛ - державний інтерес не можна використовувати в якості обґрунтування використання доказів, отриманих в результаті поліцейської провокації; внутрішньодержавне законодавство не повинно дозволяти використання доказів, отриманих в результаті підбурювання з боку державних агентів.

Що стосується ролі співробітників правоохоронних органів в скоєнні злочину, то ЄСПЛ розглядає момент початку здійснення ними відповідного заходу, щоб визначити, чи «приєдналися» вони до злочину, який особа вже розпочала здійснювати без будь-якої участі з їхнього боку.

Таким чином, потрібно в даній ситуації взяти до уваги наступні обставини:

- підставу для зупинки;

- поведінка працівника поліції;

- ознаки сп?яніння водія;

- дії водія щодо пропозиції працівника поліції пройти огляд на встановлення стану сп?яніння.

Із матеріалів справи вбачається, що працівники поліції зупинили автомобіль без передніх та задніх номерних знаків, водій за кермом автомобіля поводив себе дивно, оскільки мав явні ознаки сп?яння. На пропозицію працівника поліції пройти огляд або на місці зупинки або в медичному закладі відмовився.

Таким чином, дії працівників поліції були направлені виключно на припинення протиправної поведінки водія ОСОБА_1 , яку останній вже певний час здійснював, а тому дії працівників поліції носили суто пасивний характер і не мали ознак провокації.

Що стосується доводів апеляційної скарги проте, що огляд на встановлення стану наркотичного сп?ніння має проводитися виключно в заклад охорони здоров?я, то вони є слушними, оскільки пунктом 12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858 передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Однак із відеозаписів наявних в матеріалах справи вбачається, що працівники поліції роз?яснили водієві не лише право на місці пройти огляд, а і в закладі охорони здоров?я, але водій в категоричній формі відмовився пройти огляд як на місці так і в лікарні, а тому не можна вважати, що поліцейським було порушено процедуру, оскільки водій їхати до медичного закладу відмовився.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу не можливості позбавлення ОСОБА_1 права керування, оскільки останній не має водійського посвідчення, то вони є слушними, оскільки із постанови (а.с. 6) вбачається, що остання була складена відносно ОСОБА_1 саме за те, що він керував транспортним засобом не маючи не це права, а тому не можна позбавити права особу, яка такого права не мала.

Вказана позиція повністю узгоджується із п. 28 ПП ВСУ № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»

У зв?язку з чим постанова судді відносно ОСОБА_1 підлягає зміні, в частині накладення адміністративного стягнення, а саме виключення із постанови судді необхідності позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Враховуючи викладене вважаю, що постанова судді, в частині накладення адміністративного стягнення підлягає зміні, а в іншій частині підлягає залишенню без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Анацького О.В. - задовольнити частково.

Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 вересня 2020 року відносно ОСОБА_1 - змінити.

Виключити з постанови судді посилання на позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

В іншій частині постанову судді залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуМатус В. В.