Справа № 339/347/21 307
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2021 року м. Болехів Суддя Болехівського міського суду Івано-Франківської області Головенко О. С.,
розглянувши матеріали, які надійшли від від відділення поліції №1 (м.Долина) Калуського районного ВП ГУНП в Івано-Франківській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , непрацюючого,
за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
В С Т А Н О В И В :
З протоколу про адміністративне правопорушення від 20 вересня 2021 року ВАБ №753759 вбачається, що 20 вересня 2021 року ОСОБА_1 по місцю проживання вчинив сімейний скандал стосовно матері ОСОБА_2 , а саме ображав нецензурною лайкою та словесно погрожував.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи належним чином, що, відповідно до ст. 268 КУпАП, не перешкоджає проводити розгляд справи за його відсутності.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
Потерпіла ОСОБА_2 пояснила, що конфлікт з сином ОСОБА_1 виник з приводу того, що син постійно вживає алкогольні напої та не бажає добровільно лікуватися від алкогольної залежності. 20 вересня 2021 року він прийшов додому у стані алкогольного сп`яніння, вона почала з ним сваритися і сказала, що відвезе його на лікування, а син їй відповів: "Закрий свій рот" і сказав, що лікуватися добровільно він не буде. Тому вона викликала поліцію тільки для того, щоб змусити сина пройти примусове лікування від алкогольної залежності. Працівник поліції, приїхавши на виклик, повідомив, що лікування від алкоголізму проводиться тільки зі згоди особи.
Вислухавши пояснення потерпілої ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).
Тобто адміністративне правопорушення це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності.
Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Відповідно до вимог ст. 245 КпАП України, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
В статті 251 КУпАП зазначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підтвердження вини ОСОБА_1 надано:
- протокол від 20 вересня 2021 року ВАБ № 753759 (а.с.1);
- рапорт працівника поліції Дранчук В.Д., з якого вбачається, що 20 вересня 2021 року о 13:25 год. надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_2 про те, що її син поводиться неадекватно. На місці ОСОБА_2 написала заяву, складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.3);
- заява ОСОБА_2 , в якій вона просить притягнути до адміністративної відповідальності її сина ОСОБА_1 , оскільки він вчинив з нею словесний конфлікт, в ході якого ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою (а.с.4).
Надаючи оцінку таким доказам, суд виходить з наступного.
Протокол від 20 вересня 2021 року ВАБ №753759 не може слугувати належним доказом у справі, оскільки в протоколі не вказано місце, час вчинення правопорушення та не містить суті адміністративного правопорушення, оскільки в протоколі не розкритий склад адміністративного правопорушення, не вказано, які саме дії вчинив ОСОБА_1 (психологічного, екнономічного чи фізичного характеру) по відношенню до потерпілої, у зв`язку з чим порушив вимоги ч.1ст. 173-2 КУпАП.
Між тим, розгляд справи відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи, суд не має права у будь-який спосіб конкретизувати пред`явлене посадовою особою адміністративне обвинувачення та його змінювати, оскільки це суперечить загальним засадам судочинства, які передбачені ст. 129 Конституції України.
Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі.
Суддя, розглядаючи справу, повинен, дослідивши докази у справі, переконатися шляхом співставлення фактично досліджених по справі обставин та доказів зі змістом обставин, що ставляться особі у вину згідно з протоколом та з диспозицією статті КУпАП, і прийти до висновку чи містять дії, які суддя вважає доведеними, ознаки саме такого правопорушення.
Так, згідно ч.1 ст 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, як документ, що засвідчує факти неправомірних дій є основним джерелом доказів, складається по встановленій формі і повинен містити дані, необхідні для розгляду справи по суті, а саме: дату і місце його складення, посаду, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
Незважаючи на вимоги ч.2 ст.251 КУпАП та вказане рішення ЄСПЛ, яке згідно ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейськогосуду з прав людини» обов`язкове і для працівників Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення ВАБ №753759, який визначає межі судового розгляду і є доказом у справі, всупереч вимог ст. 256 КУпАП та диспозиції ч.1 ст. 173-2 КУпАП, містить формулювання обвинувачення, яке є неконкретним та не містить всіх необхідних ознак, які повинні бути вказані в обвинуваченні.
Так, диспозиція ч.1ст. 173-2 КУпАП передбачає, що вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення тягне за собою юридичну відповідальність.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій.
Відповідно до Закону України "Про попередження насильства в сім`ї" від 15.11.2001року № 2789-ІІІ насильство в сім`ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.
Протиправні дії за цією статтею можуть мати характер фізичного, психологічного чи економічного насильства.
Фізичне насильство в сім`ї - це умисне насильство, яке не завдає фізичного болю і не спричиняє тілесних ушкоджень (наприклад, нанесення одним членом сім`ї іншому члену сім`ї побоїв).
Психологічне насильство в сім`ї - насильство, пов`язане з дією одного члена сім`ї на психіку іншого члена сім`ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров`ю.
Економічне насильство в сім`ї - умисне позбавлення одним членом сім`ї іншого члена сім`ї житла, їжі, одягу та іншого майна чи коштів, на які постраждалий має передбачене законом право, що може призвести до порушення фізичного чи психічного здоров`я.
Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, під домашнім насильством, умисним вчиненням діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, розуміють не лише словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, а і інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Тобто, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Разом з тим, факт вчинення насильства у сім`ї, на думку суду, не підтверджений дослідженими доказами, які знаходяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що він вчинив відносно своєї матері ОСОБА_2 сімейний скандал: ображав нецензурною лайкою та словесно погрожував.
Однак, потерпіла в судовому засіданні пояснила, що насправді конфлікт виник з приводу того, що її син вживає алкогольні напої та не бажає пройти лікування в наркологічному закладі. Коли він знову прийшов п"яним, то вона зробила йому зауваження та просила пройти лікування, але він їй відмовив. Тому вона викликала працівників поліції, щоб примусово відправили його на лікування. При цьому, ніяких погроз чи нецензурних слів в її адрес він не висловлював.
Отже, вказані дії, дійсно не виходять за межі звичайних конфліктних відносин між мамою та сином і не містять відповідних ознак домашнього насильства та не вказують на їх навмисний характер та наявність наміру спрямованого на спричинення потерпілій шкоди здоров`ю, не свідчать про порушення прав і свобод потерпілої з використанням значної переваги в силі, яка дозволяє досягти бажаного результату.
Аналізуючи протокол та пояснення потерпілої, надані в судовому засіданні, суд доходить до висновку, що в протоколі не зазначено у чому саме полягав психологічний характер скоєного насильства в сім`ї у ОСОБА_1 щодо своєї матері та не розкрито суті скоєного адміністративного правопорушення у відповідності до диспозиції ч. 1ст. 173-2 КУпАП не вказано, як могла бути чи була завдана шкода здоров`ю потерпілої (у вигляді психологічного, економічного чи фізичного насильства).
Суд звертає увагу на те, що при доказуванні вчиненого правопорушення мають бути встановлені обставини, які належать до події правопорушення, яка розуміється як елемент об`єктивної сторони складу правопорушення, що відбувається у певному часі, місці та певним способом. Спосіб вчинення правопорушення є обов`язковим елементом предмету доказування по кожному провадженню, оскільки дозволяє встановити які саме дії були вчинені правопорушником та призвели до певних протиправних наслідків.
Крім того, при доказуванні правопорушення також має значення встановлення суб`єктивної сторони правопорушення, яка полягає у з`ясуванні форми вини, мотиву, яким керувався правопорушник, вчиняючи правопорушення, та мети, яку він намагався досягти певними протиправними діями.
Суперечливість висунутого обвинувачення не дозволяє суду встановити обставини правопорушення, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення питання про доведеність вини правопорушника, оскільки суд розглядає справу тільки в межах висунутого обвинувачення.
Неконкретність висунутого обвинувачення не дозволяє суду встановити обставини правопорушення, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення питання про доведеність вини правопорушника, оскільки суд розглядає справу тільки в межах висунутого обвинувачення.
За таких обставин, протокол про адміністративне правопорушення, в якому не вказано час, місце вчинення правопорушення, не розкрито суть правопорушення, не може бути підставою визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КупАП.
Обов`язок щодо належного складення протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених у протоколі відомостей, покладається на особу, яка його складає та не може бути перекладений на суд.
Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно приписів ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
На підставі наведеного та керуючись ст. 173-2, ст. 247, 283, 284 КУпАП,-
П О С Т А Н О В И В :
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Івано-Франківського апеляційного через Болехівський міський суд.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя Головенко О.С.