Справа № 353/125/21
Провадження № 3/353/92/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 рокум.Тлумач

Суддя Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Мотрук Л.І., розглянувши матеріали справи, які надійшли від Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , фізична соба-підприємець, власник закладу громадського харчування VIP-кухня в АДРЕСА_1 , громадянки України, за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

Начальником Тлумацького районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області Яскілкою В.М. 25.02.2021 року щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ІФ № 11 за ч.1 ст. 44-3 КУпАП, а саме про те, що 25.02.2021 року о 11 год 50 хв остання приймала відвідувачів в закладі громадського харчування VIP-кухня за адресою АДРЕСА_2 , чим порушила п. 1.2 протоколу позачергового засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій №4 від 17.02.2021 року, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

11.05.2021 року ОСОБА_1 подала до суду письмове клопотання, в якому вказала, що свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП не визнає, просила провадження по справі закрити за відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення. Зокрема зазначила, що в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано які саме норми Законів чи положень Постанов Кабінету Міністрів України вона порушила, а посилання на порушення нею п. 1.2 протоколу №4 від 17.04.2021 є некоректним, крім іншого, також через незрозумілі скорочення зроблені інспектором у назві протоколу ( зокрема: ТБ та НС) позбавляє її можливості ідентифікувати наведений документ. Крім того у даному протоколі зазначено її посаду фізична особа, підприємець, власник закладу. З фабули вона не може зрозуміти чи їй пред`явлено звинувачення як фізичній особі ОСОБА_1 , чи підприємцю ОСОБА_1 , чи можливао як власнику закладу. На підставі наведеного, її позбавлено права на захист своїх законних прав.

Для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи про адміністративне правопорушення судом здійснювався виклик свідка ОСОБА_2 , а також начальника Тлумацького районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, який склав протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 .

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася. На адресу суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 та начальник Тлумацького районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 , зазначили, що 25.02.2021 року близько 11 год 50 хв у приміщенні закладу громадського харчування VIP-кухня в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 здійснювала прийом відвідувачів у великій кількості, які були присутні у приміщенні закладу у період карантинних обмежень. ОСОБА_1 поводила себе агресивно, просила їх покинути приміщення у грубій формі, на їхні зауваження не реагувала та пояснила, що припиняти свою діяльність не буде за жодних умов, оскільки всі інші заклади громадського харчування працюють у звичному режимі.

Згідно ч. 1 ст. 44-3 КУпАП порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Окремо слід зазначити, що норма ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, є бланкетною, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретну норму нормативно-правового акту, яким встановлюється відповідні правила та якої не дотрималася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Відповідно до частини 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 4 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Тобто, встановлення на час карантину обмежень щодо прав фізичних та юридичних осіб, обмеження щодо режиму роботи підприємств належить виключно до компетенції Кабінету Міністрів України, а контроль за дотриманням встановленого правового режиму покладається на органи місцевого самоврядування.

В той же час, відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і Законами України,та керуються у своїй діяльності Конституцією і Законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно- правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Таким чином, акти Кабінету Міністрів України за своєю правовою природою мають більшу юридичну силу, ніж акти органів місцевого самоврядування, а останні, в свою чергу, повинні відповідати Законам України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-Co-2» (зі змінами, внесеними Постановою КМУ №1236 від 09.12.2020р.), якою введено карантин та заборонено з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Пунктом 2 вказаної Постанови КМУ доручено міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, обласним, Київській міській, державним адміністраціям разом з органами місцевого самоврядування забезпечити організацію виконання та контроль за дотриманням на відповідній території вимог цієї постанови, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів.

В той же час, рішення органу місцевого самоврядування, яке, як зазначено в самому рішенні, прийнято відповідно до Постанови КМУ №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COV1D-19, спричиненої короновірусом SARS- Со-2» (зі змінами, внесеними Постановою КМУ №1236 від 09.12.2020р.), встановлює свої додаткові обмеження та заборони для юридичних та фізичних осіб, відмінні від обмежень встановлених постановою КМУ, що дає підстави вважати, що органом місцевого самоврядування перевищено надані йому повноваження, та порушено вищенаведені норм Конституції України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про місцеве самоврядування» та Постанови КМУ №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-Co-2» (зі змінами, внесеними Постановою КМУ №1236 від 09.12.2020р.).

З іншого боку, відповідно до листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008р. N 758-0-2- 08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії», у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.

Як вбачається, норми рішення органу місцевого самоврядування та Постанови КМУ №211 від 11.03.2020р. (зі змінами, внесеними Постановою КМУ №1236 від 09.12.2020р.), що встановлюють обмеження для юридичних і фізичних осіб, суперечать одна одній: рішенням органу місцевого самоврядування встановлені ширші обмеження, ніж постановою КМУ. В той же час, відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи повинні керуватися у своїй діяльності актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування» постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету. За результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації. Висновки і рекомендації постійної комісії приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності - заступником голови або секретарем комісії. Протоколи засідань комісії підписуються головою і секретарем комісії. Висновки і рекомендації постійної комісії, протоколи її засідань є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ допублічної інформації", рекомендації постійних комісій підлягають обов`язковому розгляду органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами, яким вони адресовані. Про результати розгляду і вжиті заходи повинно бути повідомлено комісіям у встановлений ними строк.

Тобто, регіональна комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій не є органом місцевого самоврядування, її рішення носять рекомендаційний характер і не є обов`язковими для їх розгляду громадянами.

Також суд зазначає, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ІФ №11 від 25.02.2021 року не конкретизовано відомості стосовно особи ОСОБА_1 , зокрема у графі посада, не вказано яку саме посаду займає ОСОБА_1 , а зроблено перелік можливих варіантів фізична особа, підприємець, власник. У ч. 1 ст. 44-3 КУпАП зазначено різні адміністративні стягнення щодо громадян та щодо посадових осіб, які б накладались у разі доведеності винуватості особи правопорушника. Дані порушення перешкоджають суду застосувати до ОСОБА_1 відповідний вид і міру адміністративного стягнення.

Крім того, у матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про те, що особа, про відповідальність якої порушено відповідальність є фізичною особою-підприємцем або безпосередньо суб`єктом господарювання, що здійснює відповідну діяльність, а тому не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 44-3 КУпАП.

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Як слідує зі змісту ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

У своїх рішеннях, в тому числі і проти України, ЄСПЛ неодноразово наголошував на необхідності суворого дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (як кримінальної, так і адміністративної).

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в т.ч. вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Пункт другий статті 6 Конвенції про основні права та свободи людини і відповідна практика ЄСПЛ вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Деталі обвинувачення мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист.

Згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вирішуючи справу, суддя виходить з того, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для ініціювання притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у ст. 258 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та як один із засобів доказування (ст. 251 КУпАП) у будь-якому разі повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП.

Так згідно ч. 1 ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, як документ, що засвідчує факти неправомірних дій, є основним джерелом доказів, складається по встановленій формі і повинен містити дані, необхідні для розгляду справи по суті, а саме: дату і місце його складення, посаду, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Крім того, при ухваленні рішення суд враховує, що у зв`язку із застосуванням принципу презумпції невинуватості саме інспектор, як особа, що виявила факт адміністративного правопорушення, повинен зібрати докази наявності події і складу адміністративного правопорушення, винуватості особи, тобто довести наявність законних підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві.

Крім того, порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення серії ІФ № 11 від 25.02.2021 року, є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Держпродспоживслужби справи про адміністративне правопорушення (ст. 254 і 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Враховуючи, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (більш кримінальна), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- та відеозапису.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Частиною 2 ст. 251 КУпАП визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» є джерелом національного права.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься і в ст. 62 Конституції України.

Рішенням Конституційного суду України від 20.10.2011 року N 12-рп/2011 у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, яке є обов`язковим до виконання на території України, встановлено, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

З огляду на встановлені обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутності сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд при відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами не доведений факт вчинення останньою правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу правопорушення.

Таким чином, вважаю, що по даній справі про адміністративне правопорушення за протоколом серії ІФ № 11 не доведено поза всяким розумним сумнівом факту порушення 25.02.2021 року ОСОБА_1 вимог чинного законодавства, за що передбачено відповідальність ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, а тому суд приходить до висновку про відсутність в її діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 40-1 КУпАП. Оскільки провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 44-3 КУпАП слід закрити, а судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення сплачується особою, на яку накладено адміністративне стягнення, то судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 221, п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП та керуючись ст. 9, 40-1, 140, 251, 252, 256, 280, 283, 284, 287, 291, 294 КУпАП, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП - закрити за відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником або прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 КУпАП, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Тлумацький районний суд.

СуддяЛ. І. Мотрук