ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2253/20 Головуючий суддя І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 33/818/15/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а також потерпілого ОСОБА_2 та його представника адвоката Дзись О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року стосовно ОСОБА_1 -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 10.04.2020 року о 19-40 год. в м. Харкові по вул. Б. Хмельницького, 32 А, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Хонда, д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи розворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «КІА» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку, з боку Московського проспекту в бік вул. Молочної, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Здійснюючи разворот автомобіль «ХОНДА», виїхав на зустрічну смугу. Через недостатність місця для завершення маневру ОСОБА_1 почав здавати назад й зупинився поперек траєкторії руху «КІА», що призвело до зіткнення. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 10.4 ПДР України, згідно якого водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів з крайнього лівого положення на проїзній часині і попутним транспортним засобам. За вказане порушення 10.04.2020 року щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 368449.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді та направити матеріали справи до Управління патрульної поліції в Харківській області на доопрацювання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи та не встановив факт дорожньо-транспортної пригоди, а лише послався га зміст протоколу. Вказує, що суд першої інстанції не врахував висновок експерта, який є наявним в матеріалах справи, а також не звернув увагу на те, що інший учасник ДТП навіть не здійснював гальмування перед зіткненням автомобілів. Вважає, що без додаткової перевірки матеріалів справи Управлінням патрульної поліції суд позбавлений можливості прийняти законне рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу повному обсязі, а також пояснення потерпілого ОСОБА_2 та його представника адвоката Дзись О.М. заперечували щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважали постанову судді законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення ним п.10.4 Правил дорожнього руху України.

Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості протоколу про адміністративне правопорушення, відомості схеми місця ДТП, письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також на відомості відеозапису, камери зовнішнього спостереження з місця пригоди.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), ОСОБА_1 керував автомобілем, виконуючи розворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «КІА», який рухався в зустрічному напрямку внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки.

З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та наявність його власноручних пояснень у ньому.

Суд бере до уваги те, що будь-яких заперечень щодо відомостей, які зазначені в протоколі працівником поліції, ОСОБА_1 ані в протоколі, ані в окремих поясненнях не зазначив, що свідчить про те, що на час складення протоколу він не заперечував цих відомостей.

Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що дії службової особи, яка складала цей протокол, в порядку передбаченому КАС України, ОСОБА_1 оскаржувалися, що унеможливлює будь-які посилання про незаконність дій працівників поліції під час складення протоколу.

Крім того, відповідно до вимог абз.1 п.10.4 ПДР України, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разу виїзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Відповідно до відомостей схеми місця ДТП та відеозапису вбачається, що на ділянці автодороги, де трапилась ДТП, немає кругового руху, а також напрямок руху не визначений дорожніми знаками та розміткою, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 перед початком маневру розворот ліворуч, не зайняв крайнє ліве положення на проїзній частині своєї смуги.

Відповідно до вимог абз. 2 п. 10.4 ПДР України, водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам.

В матеріалах справи міститься відеозапис події ДТП автомобілів «ХОНДА» та «КІА» під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вони не заперечували, що на цьому відеозапису зафіксовано саме ДТП за їх участю.

Відповідно до відеозапису вбачається, що автомобіль «ХОНДА», за кермом якого перебував ОСОБА_1 , був припаркований біля бордюрного каменю у крайньому правому положенні на проїзній частині у своїй смузі руху.

З письмових пояснень ОСОБА_1 (арк. 3) вбачається, що він намагався здійснити розворот ліворуч. Під час виконання розвороту ліворуч, проїзна частина дороги була пуста.

Суд апеляційної інстанції ставиться до таких пояснень критично, оскільки з відеозапису вбачається, що під час виконання маневру розворот ліворуч, ОСОБА_1 пропустив декілька автомобілів, які рухались у попутному напрямку рух, оскільки початок маневру він розпочав з крайнього правого положення проїзної частини, а також об`єктивно вбачається, що в зустрічному напрямку також рухались автомобілі.

Крім того, відповідно до відомостей схеми місця ДТП (арк. 2) вбачається, що місцем зіткнення автомобілів під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є смуга руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , тобто зустрічна смуга руху для автомобіля, під керуванням ОСОБА_1 .

З відомостями схеми ДТП її учасники були згодні, про що свідчать їх підписи без будь-яких заперечень.

З відеозапису вбачається, що здійснюючи маневр, ОСОБА_1 , виїжджаючи на зустрічну смугу руху, рухався дуже повільно та навіть зупинився на деякий час, після чого почав рухатися заднім ходом і знов зупинився, перебуваючи на зустрічній смузі руху та сталась ДТП.

Аналізуючи наявний відеозапис вбачається, що проїзна частина, де відбулась ДТП не має вигинів та є прямою. Об`єктивно вбачається, що під час початку здійснення маневру водієм ОСОБА_1 , водій ОСОБА_2 вже рухався у зустрічному для нього напрямку та суд апеляційної інстанції дійшов висновку що у водія ОСОБА_1 не було будь-яких перешкод щоб завчасно помітити водія ОСОБА_2 та надати йому перевагу у русі, як того вимагають ПДР України.

Також апеляційний суд вважає, що перетинаючи зустрічну смугу руху, водій ОСОБА_1 повинен був переконатись що його маневр буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, а фактично своїми діями водій ОСОБА_1 перегородив шлях для руху водія ОСОБА_2 , який рухався у своєму напрямку руху.

Тобто ОСОБА_1 створив перешкоду у русі для водія ОСОБА_2 , чим не надав йому перевагу у русі.

Крім того, відповідно до пояснень водія ОСОБА_2 він рухався зі швидкістю не більше 55 км/год. Цей факт він стверджував категорично, оскільки в межах населеного пункту він більше ніколи не їде.

Ці відомості не спростовуються матеріалами справи, а тому суд апеляційної інстанції не ставить їх під сумнів.

Також з пояснень ОСОБА_2 вбачається, що перед місцем, де трапилась ДТП, є перехрестя із другорядною дорогою. Під`їжджаючи до цього перехрестя він уважно дивився, щоб з нього ніхто не виїжджав, а проїхавши це перехрестя перед його автомобілем раптово виник автомобіль під керуванням ОСОБА_1 , який він помітив в останній момент і навіть не встиг загальмувати та трапилась ДТП.

Відповідно до наявних в матеріалах справи фотографій місця ДТП об`єктивно вбачається, що дійсно саме перед місцем ДТП наявне перехрестя з другорядною дорогою, яке розташовано безпосередньо перед місцем ДТП по ходу руху водія ОСОБА_2 .

Отже наявність такого перехрестя підтверджує об`єктивність показань водія ОСОБА_2 щодо сконцентрованості його уваги на цієї другорядної дорозі під час руху по головній дорозі.

Більш того, відповідно до вимог п.1.2 ПДР України, в Україні встановлений правосторонній рух транспортних засобів.

З відеозапису та схеми ДТП вбачається, що ОСОБА_2 рухався у правій смузі руху напрямку свого руху, чого не заперечує і ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Тобто, рухаючись у своїй смузі руху, не перевищуючи швидкість руху, ОСОБА_3 об`єктивно не міг допустити, що на його смугу руху раптово може виїхати інше авто та створити йому перешкоду у русі.

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься висновок експерта (арк. 24-32), на який посилається ОСОБА_1 як на доказ винуватості саме водія ОСОБА_2 у скоєнні ДТП.

Цей висновок був складений експертом на підставі заяви захисника ОСОБА_1 адвоката Холодова Л.Ю.

Суд апеляційної інстанції вважає, що цей висновок не є об`єктивним доказом у справі, оскільки перед проведенням дослідження експерт не був повідомлений про кримінальну відповідальність, передбачену 384, 385 КК України.

Крім того, в своїх дослідженнях щодо питань № 3, 4,-

- 3) Чи мав водій автомобіля «КІА» можливість уникнути зіткнення з автомобілем «ХОНДА» виходячи з часу, який буде встановлено при вирішенні першого тв. другого питання, при допустимій швидкості руху у місті 50 км/год?

- 4) З технічної точки зору чи вбачається в діях ОСОБА_2 водія автомобіля «КІА» невідповідність вимогам ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з ДТП?

- експерт вказував, що асфальтобетонне покриття було сухим, проте як у схемі місця ДТП (арк. 2) працівником поліції було зазначено, що стан покриття проїзної частини мокре.

Поряд з цим, як слушно встановив суд першої інстанції, під час цього експертного дослідження взагалі не досліджувалось питання щодо відповідності дій ОСОБА_1 вимогам пунктам ПДР України, тобто питання про те, чи мав ОСОБА_1 з технічної точки зору, шляхом виконання вимог п. 10.4 ПДР України, уникнути зіткнення з іншим транспортним засобом.

Враховуючи наведені недоліки та суперечності, суд апеляційної інстанції не бере до уваги ці висновки експерта при розгляді цієї справи.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до працівників поліції із заявами про те, що в дорожньо-транспортній пригоді винуватцем є інший учасник, а саме ОСОБА_2 .

Доводи апелянта щодо направлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення стосовно нього на дооформлення суд не може взяти до уваги, оскільки підстави, з яких воно заявлено пов`язані з необхідністю дослідження обставин події ДТП. Вказане дослідження, відповідно до вимог чинного КУпАП, повинно провадитись в межах лише судового розгляду, з викликом сторін в судове засідання, що суд першої інстанції дотримався.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п. 10.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 10.4 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Харківського

апеляційного суду С.К. Шабельніков