ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/7544/21 Головуючий в 1 інст. Юрлагіна Т.В.
Провадження № 33/807/729/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ст. 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, за участі ОСОБА_1 , захисника - адвоката Михайлова Д.О., в режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців, стягнуто судовий збір, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 5 серпня 2021 року о 15 годині 30 хвилин, в м. Мелітополь по вул. Шмідта, 22, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ», д.н. НОМЕР_2 під час руху по тротуару проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, при появі пішохода ОСОБА_2 , який став для нього перешкодою. Перед початком руху не переконався в безпечності свого маневру, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 1.10, п.10.1, п.2.3 «б» ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного стягнення.

В обґрунтування апеляційної скарги наголошує, що суд першої інстанції при накладенні стягнення не врахував всіх обставин справи.

Зазначає, що провину він визначає в повному обсязі. Вчинене правопорушення тяжких наслідків не завдало. Матеріальні збитки відсутні.

Наголошує, що дане правопорушення скоєно через невірну оцінку дорожньої обстановки, зокрема, того факту, що при проведенні ремонтних робіт проїзд в район будинку № 22 було заборонено, однак з правового краю прохідної частини була ділянка ґрунтової дороги, по якій автомобілі здійснювали об`їзд вулиці. Жодних обмежувальних знаків щодо руху по цій ділянці встановлено не було.

Також зазначає, що на його утриманні перебуває мати пенсіонерка, яка в силу свого віку та стану здоров`я потребує допомоги, зокрема здійснення поїздок до лікарні. Окрім цього, апелянт також вказує, що має доньку, 2017 року народження, яку треба відвозити до дитячого садку. В родині апелянта водійські посвідчення має тільки він.

У випадку запровадження карантинних обмежень родина апелянта буде позбавлена можливості безпечно пересуватися.

Просить суд апеляційної інстанції постанову місцевого суду змінити в частині накладання адміністративного стягнення з позбавленням права керування транспортними засобами на адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Вислухавши пояснення апелянта, його захисника, перевіривши матеріали адміністративної справи та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає, що остання задоволенню не підлягає.

З огляду на встановлені суддею суду першої інстанції обставини справи, які викладені в оскаржуваній постанові, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП повністю знайшла своє підтвердження під час судового розгляду і є доведеною, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Оскільки доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, апелянтом не ставиться під сумнів та не оскаржується, висновки суду, викладені в постанові в цій частині перегляду в апеляційній інстанції не підлягають.

Щодо доводів апелянта про призначення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам на певний строку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статей 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ст. 92 Конституції України адміністративну відповідальність визначено одним із основних видів юридичної відповідальності в Україні. Вона виступає наслідком невизнання або неналежного виконання особою норм законодавства, що тягне невідворотність реагування держави на адміністративні правопорушення і встановлюється виключно її законами.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

Відповідно до п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Тобто, суд призначає стягнення конкретній особі за конкретне правопорушення, максимально індивідуалізуючи стягнення, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення поведінки особи для запобігання вчиненню нових правопорушень, вихованню поваги до правил співжиття в українському суспільстві.

Отже, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд наголошує, що соціальна роль адміністративної відповідальності є надзвичайно важливою насамперед тому, що вона виникає як правовий наслідок неналежної реалізації громадянами і юридичними особами своїх прав і обов`язків у суспільстві. Вона включає не тільки ретроспективну відповідальність, як наслідок правопорушення, але й позитивний аспект, тобто певний внутрішній стан особи, її ставлення до справи, суспільства, своєї поведінки.

Відповідно до матеріалів справ встановлено, що ОСОБА_1 5 серпня 2021 року о 15 годині 30 хвилин у м. Мелітополь по вул. Шмідта, 22 вчинив наїзд на пішохода. Наслідок чого, автомобіль отримав механічні пошкодження. Потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження. Завдано матеріальні збитки.

Апеляційний суд наголошує, що відеозаписом (а.с.9), встановлено, що водій ОСОБА_1 здійснював рух в забороненому місці, де раніше була зелена зона. Під`їжджаючи до тротуару, зупинився після того, як на капот автомобіля застебнув гр. ОСОБА_2 . Після чого, водій ОСОБА_1 здійснюючи дії щодо приведення автомобіля до руху, кілька разів намагався проїхати, не дивлячись, що перед автомобілем перебував пішохід. Чим здійснив наїзд на пішохода.

Вказаними діями, водій ОСОБА_1 завдав тілесних ушкоджень у вигляді подряпин на лівій нозі, що підтверджується довідкою з медичного закладу (а.с.20).

Суд наголошує, що громадяни держави приймають на себе певні зобов`язання, правила поведінки, так звані рамки дозволеного. Це у першу чергу правила, що закріплені на законодавчому рівні, й мають сумлінно виконуватися громадянами держави та особами, які перебувають на території України.

З наведеного вище суд резюмує, що в державі встановлені ПДР України, які є безальтернативними і повинні виконуватися всіма учасниками дорожнього руху.

Переглядаючи відеозапис, встановлено, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем у населеному пункті на забороненій зоні, грубо порушив ПДР України, які проявилися в тому, що намагався здійснити проїзд незважаючи, що перед ним знаходився пішохід, чим проявив байдуже ставлення до встановлених правил дорожнього руху та життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє повністю доводи ОСОБА_1 щодо можливості зміни йому адміністративного стягнення, адже враховуючи обставини правопорушення, зухвалість дій водія, порушення декількох вимог ПДР України, зневажаючи повагу до здоров`я інших осіб, зміна вказаного стягнення не буде сприяти завданням адміністративної відповідальності.

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції апелянт вину не визнав та перед потерпілим не вибачився, завданої шкоди не відшкодував, а тому визнання апелянтом на стадії апеляційного перегляду вини, свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Посилання апелянта на те, що на утриманні перебуває неповнолітня дитина, матери пенсійного віку, як на підставу для пом`якшення покарання, суд відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не було надано документів, що вони дійсно перебувають на його утриманні і через позбавлення його права керування транспортними засобами на певний строк позбавить останніх нормального життя.

Суд зазначає, що вказані обставини, які свідчать про соціальний стан в суспільстві, як батька і сина не можуть бути єдиною підставою для пом`якшення стягнення, оскільки не зменшують суспільної шкідливості його дій та скоєного правопорушення, в результаті чого були спричиненні негативні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень потерпілому, об`єктом підвищеної небезпеки.

Отже, вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Враховуючи матеріали справи та особу порушника, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, що неможливо призначити адміністративне стягнення за вказані порушення без позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Отже, апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення у виді позбавлення права керуванням всіма видами транспортних засобів на строк шість місяців, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 937/7544/21