Справа № 467/333/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2021 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Херсон, громадянки України, не працюючої, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні,

за ч.1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення від ВАБ № 053850 від 30 березня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 від виконання передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України щодо виховання дітей, створила антисанітарні умови, не забезпечила місце відпочинку для дітей, тим самими не виконує батьківські обов`язки.

Дії ОСОБА_1 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення уповноваженою особою кваліфіковані за ч.1 ст. 184 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення не визнала та пояснила суду, що дійсно має чотирьох неповнолітніх дітей. Проте, вони забезпечені усім необхідним, вона придбала для них ліжка і наразі робить ремонт в будинку.

Вона кожного дня прибирає в будинку, однак, часто не встигає, так як дітей багато.

Від виконання батьківських обов`язків не ухиляється, однак, часто не встигає прибирати в будинку.

Стосовно того, що вона вживала слабоалкогольні напої, то пояснила, що напередодні святкувала день народження знайомої.

Тому, вивчивши зміст протоколу про адміністративне правопорушення і дослідивши матеріали, що додані до нього, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом, виходив із такого.

Зокрема, адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 184 КУпАП настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно ж до положень ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У абзвці другому пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання

своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Тож, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду, ухилення від виховання дітей, незабезпечення безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці, невжиття заходів щодо їх лікування, безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності, штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.

Тобто, в протоколі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, має бути викладено в чому ж саме полягає порушення, а також наслідки такого порушення.

Крім цього, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У теорії права виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії або бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Умисел, як правило, поділяється на прямий і непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Зокрема, щодо адміністративних правопорушень, то згідно із ст. 10 КУпАП вони визнаються вчиненими умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Водночас, адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Як наслідок, аби констатувати факт учиненого правопорушення, слід установити наявність і дійсність усіх ознак його як об`єктивної, так суб`єктивної сторони.

Останню ж ( суб`єктивну сторону) визначає спрямованість умислу особи, її вина у вчиненому та форма цієї вини.

Проте, жодних доказів щодо спрямованості умислу ОСОБА_1 на вчинення інкримінованого їй адміністративного правопорушення до суду надано не було.

При цьому, сам по собі безлад в будинку ще не вказує на свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків.

Доданий про протоколу Акт обстеження матеріально - побутових умов від 30 березня 2021 року лише вказує на певну обстановку в будинку і жодним чином не підтверджує спрямованості умислу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо вчинення адміністративного правопорушення.

Однак, у контексті пояснень самої ОСОБА_1 не простежується наявності у неї умислу на вчинення інкримінованого їй правопорушення, а доказів його наявності уповноваженими особами надано не було.

Крім цього, посилання у протоколі на статтю 150 СК України не дає чіткого уявлення про конкретну правову норму, яку порушила ОСОБА_1 , з огляду на те, що норма ч.1 ст. 184 КУпАП є банкетною і зобов`язує особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення зіслатись на конкретне положення закону, яким установлено ті чи інші обов`язки батьків щодо їх дітей.

Проте, з урахуванням правової конструкції статті 150 СК України і відомостей, що відображені у протоколі, не вбачається конкретної норми, що у даному випадку ймовірно порушила ОСОБА_1 .

Тобто, комплекс наданих суду доказів, як то протокол про адміністративне правопорушення та акт обстеження матеріально - побутових умов від 30 березня 2021 року, навіть у сукупності, не вказують на нехтування з боку ОСОБА_1 своїми батьківськими обов`язками, а лише фіксують певну обстановку у її помешканні.

У той час, як будь - яких інших доказів, із яких можливо було б установити учинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, уповноваженою особою зібрано не було.

Сам же протокол не є беззаперечним доказом у цій ситуації, оскільки підлягає оцінці у сукупності з іншими матеріалами, що до нього додані.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Разом з тим, досліджені судом докази у цій справі є сумнівним, оскільки вони не випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), а наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

А розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

А тому, суд, з огляду на установлені фактичні обставини у цьому провадженні у світлі наданих йому доказів, тлумачить усі сумніви на користь ОСОБА_1 , позаяк, сам протокол та додані до нього докази, ні самі по собі, ні в сукупності, з мотивів, що викладені вище, не можуть свідчити про її винуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення, як то, дійсність усіх ознак складу цього адміністративного правопорушення.

Тим самим, на переконання суду, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, не доведена «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) .

Тож, за наслідками розгляду цієї справи шляхом дослідження усіх наданих доказів, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к).

За таких умов, суд приходить до висновку, що провадження у цій справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 того ж Кодексу, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно, виходячи із змісту норм п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП , судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 .

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у її діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя І.В. Явіца