Справа № 347/374/21
Провадження № 33/4808/267/21
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Драч Д. С.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , приватного підприємця, громадянина України,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.,-

встановив:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 22.02.2021 року о 15:36 годині в с. Смодна по вул. Незалежності керував транспортним засобом ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9А ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився в Косівській ЦРЛ черговим лікарем в присутності двох свідків, результат якого - 1,62 %.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постанова судді винесена без з`ясування всіх обставин справи, поверхнево.

Вказує на те, що суд розглянув справу у його відсутність, хоча в цей час він знаходився біля залу судового засідання. Також судом не було взято до уваги подане ним клопотання про виклик свідків.

Стверджує, що при складанні протоколу інспектором було порушено порядок огляду на визначення стану сп`яніння, так як на той момент, він не здійснював керування транспортним засобом.

Судом при розгляді справи було порушено вимоги закону, оскільки не встановлено обставини справи, а сам зміст постанови суду не відповідає вимогам КУпАП.

Таким чином, апелянт вказує на те, що судом була надана неналежна правова оцінка, неповно були встановлені та досліджені обставини справи, що призвело до винесення неправомірного рішення.

Просить постанову суду скасувати як незаконну.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши та дослідивши доводи ОСОБА_1 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати постанову суду і закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини,що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судова практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа "Гурепка проти України")

При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «"право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.»

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Зокрема, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право на участь у судовому засіданні, право на захист своїх інтересів за допомогою професійного захисника, право на надання доказів та пояснень щодо висунутого обвинувачення, оскарження судових рішень.

Так, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без його участі.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

З мотивувальної частини постанови судді вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю ОСОБА_1 , оскільки останній до суду не прибув, хоча був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідною розпискою. Враховуючи правила ст. ст. 268, 277 КУпАП, у зв`язку з тим, що в справі були достатні дані про обізнаність особи зі своїми правами, про місце розгляду справи в суді, та відсутні заяви, які перешкоджають розгляду справи, суд розглянув дану справу у відсутності правопорушника в межах розумного строку та у строк, передбачений ч.2 ст.38 КУпАП на підставі наявної в матеріалах справи сукупності доказів.

Враховуючи, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, не подав будь-яких клопотань чи заяв, а також положення ч. 2 ст. 268 КУпАП, відповідно до якої присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не є обов`язковою за умови належного повідомлення такої про дату розгляду справи, суд прийшов до висновку за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі наявних доказів.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП надійшли до Косівського районного суду Івано-Франківської області 24.02.2021 року, розгляд справи було призначено на 09.03.2021 року.

01.03.2021 року ОСОБА_1 подав заяву до суду про ознайомлення з матеріалами справи та зняття їх копій, з якими він був ознайомлений 04.03.2021 року, про що свідчить його власноручний підпис на заяві.

09.03.2021 року ОСОБА_1 подав клопотання про виклик свідків, у зв`язку із чим розгляд справи було перенесено на 25.03.2021 року, про день та час розгляду справи ОСОБА_1 було ознайомлено під розписку (а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , будучи 09.03.2021 року повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції на 25.03.2021 року, в судове засідання 25.03.2021 року не з`явився та не подав заяви чи клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи на 25.03.2021 року належним чином, не з`явився в судове засідання та не повідомивши причини своєї неявки, не заявив клопотання про відкладення розгляду справи, розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 .

Разом з тим, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, розглянувши справу без його участі порушив його право на захист та не надав йому можливості належним чином організувати захист своїх інтересів, не відповідають дійсності.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлення діючим законом скороченого строку щодо можливості накладення адміністративного стягнення провокує осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності на зловживання своїм правом на відкладення розгляду справи та навмисне затягування розгляду справ з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

В той же час, наявність вищевказаної норми закону свідчить про те, що законодавець вважає що вказаний строк достатній для того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності змогла належним чином реалізувати своє право на участь у судовому засіданні та організувати ефективний захист своїх інтересів у суді.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без його участі.

За своїм значенням принцип диспозитивності не є абсолютним, тому він не може служити виправданням безпідставного здійснення процесуальних прав, не пов`язаних з метою реального захисту своїх інтересів у встановленому законом порядку.

Дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права, однак по суті спрямовані на деструктивність судового розгляду.

Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності може заявляти клопотання перед судом про відкладення розгляду справи, якщо існують поважні причини, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. Однак, наявність вказаних причин повинна бути належним чином підтверджена особою, яка заявляє відповідне клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд справи судом першої інстанції за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не порушував права ОСОБА_1 на організацію ефективного захисту його інтересів і не може бути правовою підставою для скасування судового рішення.

Так, зі змісту доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що 22.02.2021 року о 15:36 годині в с. Смодна по вул. Незалежності транспортним засобом ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , не керував. Посилається на те, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення було порушено порядок огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом, носять суперечливий голослівний та непослідовний характер і спростовуються сукупністю доказів, які було досліджено судом.

Апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням приходить до висновку, що вищевказані доводи ОСОБА_1 є бездоказовими та надуманими, не відповідають фактичним обставинам та спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.

Зокрема, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що під час їх складання ОСОБА_1 відмовився від дачі пояснень.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності його вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Апеляційний суд вважає, що ситуація, відповідно до якої було складено протокол про адміністративне правопорушення, вимагала від нього надати детальні пояснення, щодо обставин, які призвели до таких наслідків.

Однак, в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 заперечував факт керування транспортним засобом під час проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та складання щодо нього протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який встановлено санкцією ч.1 ст.130 КУпАП, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення та у відповідності до ст.36 КУпАП.

Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.

Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до виписаних у ст. ст.254, 255, 256 КУпАП положень, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Апеляційним судом не встановлено порушень вимог ст. ст.254, 255, 256 КУпАП.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у відповідності до вимог ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення адміністративного правопорушення ; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, результат якого підтверджує факт перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння (показник приладу - 1,62 ‰) ; відеозаписами з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) працівників Косівського РВП ГУНП, що здійснювали оформлення матеріалів протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності та іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №458169 від 22.02.2021 року, ОСОБА_1 22.02.2021 року о 15:36 годині в с. Смодна по вул. Незалежності керував транспортним засобом ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився в Косівській ЦРЛ черговим лікарем, результат якого - 1,62 % проміле, чим порушив вимоги п.2.9А ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою - інспектором СРПП Косівського РВ ГУНП старшим лейтенантом поліції Бельмегою І.Д., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП та підписаний уповноваженою особою.

ОСОБА_1 було роз`яснені його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та повідомлено про розгляд справи в Косівському районному суді.

В протоколі зазначені свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх анкетні дані, правильність яких засвідчена їх власноручними підписами.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано пояснення, акт огляду, світлокопію адміністративної постанови.

Працівниками поліції у ОСОБА_1 не було вилучено посвідчення водія та тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом не видавався.

У вказаному протоколі у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності зазначено відмову ОСОБА_1 від дачі пояснень по суті вчинення ним адміністративного правопорушення та від підпису в інших графах протоколу.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Зі вищевказаних відеозаписів, які були досліджені апеляційним судом під час розгляду справи, вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення було складено поліцейським відразу після отримання висновку про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння і останній не заперечував результат висновку. При цьому, під час спілкування із працівниками поліції після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 повністю погоджувався з тим, що керував транспортним засобом, неодноразово висловлювався, що «тепер він попав» та пропонував відвести його для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичний заклад та добровільно пройшов такий огляд в подальшому.

Вказаний відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Зі змісту вищевказаних відеозаписів вбачається, що після переслідування поліцейською патрульною машиною транспортного засобу марки ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 поводив себе саме як водій вказаного транспортного засобу, закрив вікно вказаного транспортного засобу зі сторони водія, забрав з автомобіля пляшку Кока-коли, яку почав допивати під час спілкування з працівниками поліції.

З вищевказаних відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував факт керування ним транспортним засобом, не заперечував що не мав при собі посвідчення водія та реєстраційні документів на автомобіль, не заперечував, що керував транспортним засобом без посвідчення водія, відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським за допомогою приладу Драгер та сам забажав пройти відповідний огляд у медичному закладі.

Вказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та певні деталі і обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом с явними ознаками алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

До матеріалів справи долучено копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №090056 від 22.02.2021 року відносно ОСОБА_1 (а.с.2) у відповідності до якої на ОСОБА_1 накладено стягнення за порушення ним ПДР, а саме керував транспортним засобом не маючи при собі посвідчення водія, а також обов`язкового страхування, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.126 КУпАП.

Відповідно до Акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 22.02.2021 року (а.с.7) вбачається, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння пропонувалось пройти у зв`язку з виявленими ознаками, а саме: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота.

Також до матеріалів справи долучено направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.02.2021 року (а.с.6), у відповідності до якого у результаті огляду, проведеного особою патрульної служби у ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з ротової порожнини. Огляд проводився за допомогою приладу Драгер, результат огляду становив 1.62 % проміле.

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.02.2021 року № 21 щодо результатів медичного огляду, проведеного лікарем ОСОБА_4 , встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, результат огляду 1.62 % проміле.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не висловлює свою незгоду із правильністю проведенням його огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, а також не заперечує щодо правильності встановленого результату при проведенні огляду на визначення стану сп`яніння в медичному закладі за допомогою приладу Драгер, в результаті якого було встановлено, що останній перебував 22.02.2021 року в стані алкогольного сп`яніння, результат якого був 1.62 % проміле.

Окрім того, із долучених відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на визначення стану сп`яніння в Косівській ЦРЛ за допомогою приладу Драгер, результат становив 1.62 % проміле, ОСОБА_1 було роз`яснено про перевищення дозволеної норми.

В результаті перевірки вищевказаних доводів апеляції не було встановлено порушень, передбаченого ст.266 КУпАП порядку проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння та приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858, та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103.

Апеляційний суд вважає, що вищевказаний висновок зроблений лікарем Косівської ЦРЛ в межах наданих повноважень, відповідає вимогам Інструкції, містить необхідні дані, щодо особи, стосовно якої проводився медичний огляд , часу та місця його проведення.

Зі змісту Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яку затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735 вбачається, що лікар медичного закладу самостійно, у відповідності до вимог інструкції проводить медичний огляд обстежуваної особи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , письмові показання яких долучені до матеріалів справи, оскільки останні не допитувались у судовому засіданні суду першої інстанції.

Зокрема, пояснення вказаних свідків стосуються проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 у медичному закладі, а також щодо відмови ОСОБА_1 від підпису в протоколі про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.266 КУпАП присутність двох свідків є обов`язковою тільки при проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і не є обов`язковою у разі відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Разом з тим, письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є достатньо вагомими і не мають вирішального значення для вирішання питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки сукупність інших доказів разом із відеозаписом, яким зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення, дозволяють повно та об`єктивно встановити обставини, які мають істотне значення для розгляду справи по суті.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст.266 КУпАП у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував правильність медичного висновку про перебування його в стані алкогольного сп`яніння та вказував, що він дійсно перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки святкував свій день народження( 55 років).

Разом з тим, ОСОБА_1 стверджував, що він не керував транспортним засобом і поліцейські помилково вирішили, що саме він був водієм транспортного засобу марки ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_1 було допитано в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зокрема, свідок ОСОБА_5 повідомив, що він працює на СТО та знає ОСОБА_1 , як батька його товариша. Стверджує, що 22.02.2021р. транспортний засіб марки ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , знаходився на паркувальному майданчику біля СТО, оскільки підлягав ремонту. Вказаний транспортний засіб не належить ОСОБА_1 , а знаходиться у власності іншого чоловіка, прізвище якого він не знає. Вказує, що ОСОБА_1 в той день неодноразово перебував біля СТО, однак він не бачив, щоб останній керував вищевказаним транспортним засобом. Зокрема, незадовго до затримання ОСОБА_1 працівниками поліції, останній був разом з ним і не керував транспортним засобом.

Свідок ОСОБА_6 показав, що є власником транспортного засобу марки ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 . 22.02.2021р. приблизно біля 16.00год. він припаркував вказаний транспортний засіб біля СТО, так як йому повинні були відрегулювати гальма на машині. Транспортний засіб залишив на паркувальному майданчику напроти СТО, ключі від транспортного засобу залишив під килимом, а сам пішов по справам та повернувся тільки після 19.00 год. Після перегляду відеозапису з відеореєстраторів поліцейським, яким зафіксовано переслідування поліцейською машиною іншого транспортного засобу, показав, що на відеозапису дійсно можна побачити як поліцейські переслідують транспортний засіб, який схожий на той, що належить йому на праві власності. Однак 22.02.2021р. поліцейські його не переслідували і він не причетний до подій, які зафіксовані на відеозапису. Вказує, що він не дозволяв ОСОБА_1 користуватися транспортним засобом.

Апеляційний суд вважає, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не суперечать фактичним обставинам вчиненого правопорушення, оскільки вказані свідки не були очевидцями того, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом.

Разом з тим, сукупність досліджених судом доказів, разом із відеозаписом з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, повністю доводить правильність встановлених судом першої інстанції обставин, щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до вимог п.2.9 ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно з ч.1 ст.130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції є адміністративним правопорушенням і тягне за собою адміністративну відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП , оскільки він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

При накладенні стягнення було враховано судом першої інстанції характер вчиненого правопорушення, особу порушника та обставини, вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративне стягнення накладено на ОСОБА_1 в мінімальних межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

З огляду на наведене підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2021 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв