ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року суддя Селидівського міського суду Донецької області Черков В.Г., розглянувши матеріали, які надійшли від відділення поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фізичну особу-підприємця, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- за ст. 51 КУпАП , -

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ВАБ № 644526 від 17.02.2021 року, ОСОБА_1 17.02.2021 року о 17 годині 35 хвилин в приміщенні супермаркету «АТБ» за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, пр. Центральний, 3, таємно викрав з полиці магазину 3 шоколадки «Рошен молочний» з молочною начинкою та печивом, вартістю 17,80 грн. за одиницю; консерви «Розумний вибір. Свинина м`ясні», вартістю 23,90 грн. та консерви «Розумний вибір. Яловичина м`ясні», вартістю 23,90 грн., а всього на загальну суму 101,20 грн.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 245,280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.

В розумінні Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) справи про адміністративні правопорушення (проступки) є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу. Так, у справі «Лучанінова до України» (рішення від 09.06.2011 року) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Отже, ЄСПЛ вирішуючи питання застосування ст. 6 Конвенції не ставить в залежність виведення з під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень віднесених до юрисдикції інших органів, посадових осіб.

А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, - особа, щодо якої розглядається справа та потерпілий, додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані стосовно даного правопорушення встановлюються окрім протоколу про адміністративне правопорушення поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими доказами.

Згідно ст.ст. 9, 245, 252 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, яке мало місце, та що має бути встановлено судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 17.02.2021 року о 17 годині 35 хвилин в приміщенні супермаркету «АТБ» за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, пр. Центральний, 3, взяв 3 шоколадки «Рошен молочний», які поклав у внутрішній карман своєї куртки, потім 2 банки тушонки, які поклав в інший внутрішній карман цієї ж куртки, а потім взяв пакет картоплі, тільки за який сплатив на касі, але після проходження каси його було затримано охоронцем магазину.

З пояснень охоронця магазину вбачається, що ОСОБА_1 17.02.2021 року о 17 годині 35 хвилин в приміщенні супермаркету «АТБ» за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, пр. Центральний, 3, оплатив пакет картоплі, а коли проходив біля охоронця, то останній побачив, що в кишенях щось знаходиться. Він зупинив ОСОБА_1 , а той дістав з внутрішніх карманів 3 шоколадки «Рошен молочний» та 2 банки тушонки, за які не заплатив.

Згідно ст. 51 КУпАП до адміністративної відповідальності за крадіжку може бути притягнуто особу, якщо вона здійснила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати. При цьому викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Аналізуючи диспозицію вказаної статті, можна зробити висновок, що адміністративна відповідальність настає за вчинення закінченого дрібного викрадення чужого майна.

Нормативне визначення закінченого і незакінченого злочину в поєднанні з фактичними обставинами справи дають підстави дійти висновку, що ОСОБА_1 перебував в торговому залі супермаркету і заволодів товаром, доступ до якого був вільним, пройшов з ним касову зону, умисно не оплатив його вартість, після чого був зупинений охоронцем супермаркету. Згідно з позицією судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, зазначеної в ухвалі від 24.10.2013 року у справі № 5-40кс13, такі діяння за своїми ознаками не становлять закінченої крадіжки чужого майна, бо винувата особа фактично не мала реальної можливості розпорядитися викраденим на свій розсуд, тобто продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та інше. Якщо такої можливості у винуватої особи не було, то її дії мають розцінюватися як замах на крадіжку і кваліфікуватися за ч. 2 ст. 15 та відповідною частиною ст. 185 КК України.

Як наголошується в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10, злочинне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення, розтрати (ст. 185, 190 та 191 Кримінального кодексу України) потрібно відрізняти від такого адміністративного правопорушення, як дрібне викрадення чужого майна.

Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення дрібного викрадення чужого майна, визначають лише вартістю цього майна, що виражено в грошовій оцінці. Тобто, саме вартість майна як предмета дрібного викрадення є критерієм його відмежування від кримінально-карного викрадення чужого майна, а відповідальність за санкціями статей КУпАП та ККУ різниться між собою лише елементом об`єктивної сторони, не є оціночним, воно формалізовано в законі, тобто визначено законодавцем за допомогою вартісних критеріїв.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 вчинив саме замах на дрібне викрадення чужого майна, оскільки розмір викраденого складає 101,20 грн.

Системний аналіз Кодексу України про адміністративні правопорушення свідчить про те, що він не містить понять стадій правопорушення (готування, замаху), сама диспозиція ст.51 КУпАП також не передбачає відповідальності за незакінчені дії. У цей же час цей Кодекс містить низку статей, що передбачають відповідальність за незакінчені дії (наприклад ст. 188 КУпАП), що дає об`єктивні підстави стверджувати про неможливість притягнення особи до відповідальності за скоєння замаху на дрібне таємне викрадення чужого майна, що в свою чергу виключає відповідальність ОСОБА_1 , у зв`язку з чим справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 51 КУпАП щодо останнього, слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу, що стаття 51 КУпАП містить дві частини, а саме дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати (частина перша) та повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню (частина друга).

Але, в порушення ст. 256 КУпАП, посадова особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, в графі протоколу «… передбачене частиною…» ставить різку (прочерк) та кваліфікує дії ОСОБА_1 за ст. 51 КУпАП.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 293 ч. 1 п. 3, ч. 1 ст. 247 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 51 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, провадженням закрити.

Скарга на постанову суду до Донецького апеляційного суду може бути подано через Селидівський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Суддя