Справа № 404/1277/21
Номер провадження 3/404/515/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року м. Кропивницький

Суддя Кіровського районного суду м. Кіровоград Загреба Ірина Віталіївна, за участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвоката Кулібаба М.І., розглянувши матеріали, що надійшли з Управління держпраці у Кіровоградській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого фізичною особою-підприємцем, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ПП НОМЕР_1 ,

- за скоєння правопорушення, передбаченого ст.41 ч.3 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 10.02.2021 року №КР1058/228/АВ/П/ПТ, складеного головним державним інспектором праці Царенко Г.Л. за провину фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 поставлено те, що він здійснив фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудових договорів (контрактів), чим порушено вимоги ст.ст.21, 24 КЗпП України, за що передбачено відповідальність за ч.3 ст. 41 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 , не з`явився про час дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак до суду з`явився його представник ОСОБА_2 , який надав письмові пояснення, згідно з якими 09.02.2021 року головним державним інспектором Царенко Ганною Леонідівною здійснено інспекційне відвідування об`єкту здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . За результатами інспекційного відвідування ОСОБА_1 винесено Попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю № КР1058/228/АВ/П/ПП від 10.09.2021 року та складено протокол про адміністративне правопорушення № КР1058/228/АВ/П/1111 від 10.02.2021 року без будь-яких на те підстав. Стверджує, що ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність щодо роздрібної торгівлі харчовиими продуктами та побутовою хімією в тому числі за адресою, АДРЕСА_2 . Станом на 09.02.2021 року мав п`ятеро найманих працівників. Крім того 01.02.2021 року ним були підписані цивільно-правові договори з двома фізичними особами, зокрема з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Договори підписані з 01.02.2021 року по 09.02.2021 року з метою виявлення та оцінки навиків продажу товарів у вищевказаних осіб та перевірки альтернативного ведення господарської діяльності. Згідно з умовами договору вищевказані фізичні особи брали на себе зобов`язання надати послуги з обслуговування відвідувачів в приміщені за адресою: АДРЕСА_2 у період з 01.02.21 року по 09.02.2021 року, а саме консультування щодо особливостей товарів, їх призначення, властивостей і інше. Виконавці надавали послуги на свій ризик, амостійно організовували надання послуг, не підлягали під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не отримували за свої послуги заробітну плату чи аванс, а мали право на оплату своїх послуг. Відповідно з вказаними особами ні за яких обставин не було трудових відносин, відповідно протокол про адміністративне правопорушення №КР1058/228/АВ/П/ПП від 10.02.2021 року є необґрунтованим, складений без належних на те підстав, а відомості в ньому, щодо того, що у ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нібито склались фактичні трудові відносини є не що іншим, як помилковим припущенням інспектора Держпраці, які не підтверджені належними доказами. Після закінчення цивільно-правових договорів з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 запропонував їм роботу продавців. Ті погодились, тому з 10.02.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняті на роботу на посаду продавець-консультант, про що подані відповідні повідомлення до органів ДФС. Викладені обставини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можуть підтвердити як свідки. За викладених вище обставин, вважає що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. З ст. 41 КУпАП, що в силу ст. 247 КУпАП є підставою для закриття провадження по справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення, а отже адміністративне провадження № 3/404/515/21 справа № 404/1277/21 підлягає закриттю. Крім того у протоколі інспектор Держпраці, як висновок виділеним потовщеним шрифтом зазначає, дослівно: «Все вищевикладене свідчить про наявність саме трудових відносин, а не цивільно-правових між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ». Якщо інспектор дійшов висновку про наявність трудових відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то безпідставно склав протокол на ОСОБА_1 , а якщо інспектор допустив помилку при складанні протоколу, то суд позбавлений можливості на власний розсуд здогадуватись, що саме мав на увазі інспектор Держпраці, а тим більше змінювати фабулу адміністративного правопорушення. Викладене знайшло місце і у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Згідно рішення у справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ зазначив, що, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не алишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Виходячи з практики застосування Європейським судом ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції. Таким чином, суд позбавлений повноважень редагувати фабулу адміністративного правопорушення, а з фабули протоколу від 10.02.2021 року не випливає, що саме ОСОБА_1 вчинив якісь порушення. Не зважаючи на вищевикладені обставини інспектором Держпраці все таки винесено ОСОБА_1 попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю № КР1058/228/АВ/П/ГШ від 10.09.2021 року. Фактично інспектор Держпраці притягнув ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а тому, якщо суд все-таки дійте висновку, що ФОП ОСОБА_1 допустив порушення законодавства про працю, то вважаємо що фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, в даному випадку ФОП ОСОБА_1 не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу " nоn bis іn idem" як складового елементу принципу верховенства права. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 22.12.2020 року справа № 260/1743/19 адміністративне провадження №К/9901/18177/20. В постанові об`єднана палата Верховного Суду сформувала позицію, згідно з якою. Частиною 1 статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Суд звертає увагу, що і стаття 265 Кодексу законів про працю України, і стаття 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення були викладені в такій редакції Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці11 від 28 грудня 2014 року. Цей Закон вніс комплексні зміни до чинного законодавства України з метою створення умов для стабілізації фінансового стану держави, зниження навантаження на фонд оплати праці та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України. Елементом проведеної реформи стало оновлення системи юридичної відповідальності за вчинення відповідних правопорушень, що стосувалося не лише формалізації нових їхніх складів та посилення санкцій, але й запровадження додаткового нормативно-правового регулювання юридичної відповідальності у сфері легалізації зайнятості. Ключовою відмінністю статті 265 Кодексу законів про працю України та частини третьої статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнута юридична особа як роботодавець (за статтею 265 Кодексу законів про працю України) і посадова особа цієї юридичної особи (за статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин. Тобто при допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору в разі притягнення до відповідальності фізичної особи -підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України та частини третьої статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення можуть збігатися суб`єкт відповідальності та вид порушення. Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені в частині другій статті 265 Кодексу законів про працю України. Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. В межах офіційного нормативного тлумачення вказаного конституційного припису, Конституційний Суд України у пункті 1.1. резолютивної частини Рішення від ЗО травня 2001 року N 7-рп/2001 указав, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Таким чином, на конституційному рівні відсутні обмеження суверенних повноважень держави щодо організації системи державного примусу з метою забезпечення виконання постановлених перед нею завдань і функцій (в частині запровадження на рівні закону як рішення вищої юридичної сили нових видів відповідальності, відповідних їм складів правопорушень і санкцій за їхнє вчинення). Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, за якою держави повинні мати можливість законно обрати додаткові юридичні заходи у відповідь на соціально небезпечну поведінку (наприклад, недотримання правил дорожнього руху / ухилення від сплати податків) за допомогою різних процедур, що утворюють єдине ціле з тим, щоб вирішувати різні аспекти соціальної проблеми, що виникла, за умови, що застосовані юридичні засоби в сукупності не є надмірним тягарем для такої особи. Частини 3, 4 статті 265 Кодексу законів про працю України конкретизували, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами. Однією з таких санкцій є й адміністративно-господарський штраф. Визначення адміністративно-господарських санкцій відповідає розумінню заходів державного примусу, що є наслідком вчинення відповідного правопорушення, та має єдину онтологічну основу із заходами юридичної відповідальності. Нормативне номінування штрафів за статтею 265 Кодексу законів про працю України як фінансових санкцій та формальне відмежування їх законодавцем від адміністративно-господарських свідчить про здійснення формальної правової кваліфікації відповідно до національного законодавства в межах автономного виду відповідальності з тяжінням до означення фінансової відповідальності. За цих умов, нормативних та фактичних підстав відносити штрафи за статтею 265 Кодексу законів про працю України до заходів адміністративної відповідальності немає. Водночас, частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства у формі накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Незважаючи на формальну відмінність видів відповідальності та, у зв`язку із цим, дотримання гарантій частини 1 статті 61 Конституції України, абсолютна тотожність складу правопорушення та природи санкцій, вирішення питання одночасного застосування статті 265 Кодексу законів про працю України та частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення потребує саме у контексті принципу верховенства права особи, а не об`єктивної законності, передбачає необхідність дослідження відповідальності з позиції "комплексності" дії санкцій як елементів єдиної системи боротьби з правопорушенням, а не дублювання заходів відповідальності з метою фіскалізації штрафів. Дослідження Пояснювальної записки до проекту, що у подальшому був прийнятий і набув чинності як Закон N 77-VIII, вказує на те, що суб`єктом відповідальності за статтею 265 Кодексу законів про працю України належало визначати юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, в той же час, стаття 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення за нормативним підходом щодо суб`єкта адміністративної відповідальності, суб`єктом правопорушення встановлювала лише спеціального суб`єкта - посадових осіб юридичних осіб. Такий підхід мав забезпечувати очевидний комплексний характер впливу як щодо безпосереднього роботодавця, так і осіб, які формують та приймають рішення від його імені. У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип іп сІиЬіо рго ІгіЬиІагіо (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права). Норми про застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням закріплені, зокрема, у частині сьомій статті 4 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності": у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання. Загальний принцип "nоn bis іn idem" не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, в аспекті статті 4 Протоколу N 7 ЄСПЛ такою умовою називає доведення, що подвійні провадження були "досить тісно пов`язані за суттю та у часі". Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, які використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю та бути пов`язаними у часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються. Матеріальні критерії для визначення того чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають в себе:

-чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки іп abstracto, але й іn соnсrеtо, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

-чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві так і на практиці), одного й того ж оспорюваного діяння (ідеш);

-чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання у збиранні, а також оцінці доказів, зокрема, шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні також використовувалися в іншому провадженні;

-і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар. Останній ризик буде менш ймовірним у правових системах, де налагоджений компенсаційний механізм, призначений для забезпечення пропорційності загальної суми накладених штрафів (п.п.130, 132 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини у справі "А. та Б. проти Норвегії" (А. аnd В. V. Могуеу) (заяви N N 24130/11, 29758/11) від 15.11.2016 р.).

В умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи -підприємця за статтею 265 Кодексу законів про працю України та частиною З статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, очевидно, що провадження не є пов`язаними за своєю суттю, виходячи з озвучених критеріїв, оскільки за цілями та застосовуваними санкціями не є взаємодоповнюючими, а передбачають подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього. Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права -фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України, частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України). Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу nоn bis іn idem " як складового елементу принципу верховенства права. Відтак об`єднана палата Верховного Суду дійшла до висновку про наявність підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі N 814/2156/16, в якій зазначено що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 Кодексу законів про працю України так само, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність. Об`єднана палата Верховного Суду формує власний правовий висновок відповідно до якого: штрафи передбаченні статтею 265 Кодексу законів про працю України є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає; фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу "nоn bis іn idem" як складового елементу принципу верховенства права. Таким чином, вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад зазначеного адміністративного правопорушення.

Заслухавши захисника, проаналізувавши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом. Провадження в справах про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

У порушення вимог ст.256 КУпАП, у протоколі про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 конкретно не викладені обставини вчинення ним адміністративного правопорушення. Зміст протоколу не узгоджується зі змістом диспозиції ч.3 ст.41 КУпАП. Зокрема, не вказано суті конкретних дій або бездіяльності, що ставляться їй в провину та підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП. Не містять таких достатніх даних і інші докази, долучені до справи. При цьому, виявлені при перевірці підприємства порушення, зміст яких належно не викладено, не вказує на те, які саме протиправні дії в порушення своїх обов`язків були вчинені ОСОБА_1 при цьому, що призвели до складання відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 41 КУпАП.

У справі «Малофєєв проти Росії» (пункти 111-120 рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

За таких обставин, суддя позбавлений можливості конкретизувати обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що викладене не конкретно у протоколі про адміністративні правопорушення.

Крім того, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, полягає у фактичному допуску до роботи працівника без належного оформлення трудових правовідносин. Принциповою умовою в даному випадку є наявність між особою, яка притягується до адміністративної відповідальності та іншою особою саме трудових правовідносин.

До того ж, аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що відповідальність за ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачена з метою захисту трудових прав працівників та їх відновлення у разі порушення.

Однак матеріали протоколу не містять відповідних пояснень, заяв або звернень працівників підприємства про порушення їх прав. Більше того до протоколу взагалі не додано жодних доказів у підтвердження порушення законодавства про працю, які виявлено під час перевірки. Безпосередньо акт містить лише опис порушень, однак у відсутності інших доказів, також втрачає доказове значення.

Разом з тим, з долучених до протоколу цивільно-правових договорів від 01.02.2021 р., вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у цивільно-правових правовідносинах з підприємством, а саме судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 з однієї сторони (Замовник) та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з другої сторони (Виконавець) було укладено цивільно-правову угоди від 01.02.2021 року, згідно яких Замовник доручає, а виконавці беруть на себе зобов`язання виконати роботи з підбору товару покупцеві, прийомі, перепродажної підготовки товару, викладка товару на вітрину, обслуговування та пакування товару в касовій зоні.

Оскільки матеріали справи містять докази того, що між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склалися цивільно-правові відносини, відтак порушення, яке полягало у допущенні ФОП ОСОБА_1 останніх до виконання обов`язків без оформлення трудових відносин не знайшло свого підтвердження.

Відповідно до ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії, викладеній у протоколі про адміністративне правопорушення. Наявність таких обставин, які свідчать про можливість іншої версії події, аніж викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Таким чином, перевіривши докази у справі на допустимість, проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП, не підтверджена наявними доказами, а відтак провадження у справі підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ст. 247, ст.ст. 283-285 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП, закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Кіровський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Кіровського районного суду

м. Кіровограда Загреба І.В.