КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду - Сілкова І.М., за участю ОСОБА_1 та представника Київської митниці Держмитслужби Короля Л.І., розглянувши апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цією постановою ОСОБА_1 визнана винною у порушенні митних правил, відповідальність за які передбачена статтею 471 Митного кодексу України та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень.

Також цією постановою прийнято рішення повернути ОСОБА_1 вилучені товари згідно опису предметів до протоколу про порушення митних правил № 1642/10000/20 від 23 жовтня 2020 року, а саме грошові кошти в сумі 3500 доларів США.

Відповідно до протоколу № 1642/10000/20 про порушення митних правил від 23 жовтня 2020 року для проходження митного контролю в зону митного контролю зали «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль» 23.10.2020 року о 09 год. 10 хв. поступила громадянка України ОСОБА_1 , яка прибула до України з Ізраїлю, авіарейсом № PS778, авіакомпанії «МАУ». Для проходження митного контролю громадянка ОСОБА_1 самостійно, своїми діями та бездіяльністю обрала канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявила про те, що переміщувані нею через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто своїми діями та бездіяльністю засвідчила факти, що мають юридичне значення.

Після проведення опитування гр. ОСОБА_1 було запропоновано пред`явити всю готівку в службовому приміщенні митниці. Громадянкою було видано готівку в сумі 15319 доларів США, що знаходилась у жіночій сумці. В усній формі гр. ОСОБА_1 повідомила, що дана сума готівки належить їй особисто. Готівка переміщувалась без ознак приховування.

Готівка була перерахована в службовому приміщенні митниці в присутності гр. ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладених норм, з виявленої суми готівки громадянці ОСОБА_1 було пропущено 11819 доларів США, як еквівалент 9999 євро за курсом НБУ станом на 23.10.2020.

Оскільки громадянка ОСОБА_1 самостійно, своїми діями та бездіяльністю, що були виражені у обранні для проходження митного контролю переміщуваних нею товарів (готівкової валюти) каналу, що позначений символами зеленого кольору - «Зелений коридор»; оскільки на момент проходження митного контролю, належним чином заповненої митної декларації громадянка ОСОБА_1 до митного оформлення не подавала - в діях та бездіяльності останньої що мали місце 23.10.2020 в залі «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль», встановлено порушення визначеного ст. 366 МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, що в свою чергу, має ознаки наявності у діях та бездіяльності гр. ОСОБА_1 порушення митних правил, визначеного положеннями ст. 471 МК України.

На вказану постанову представник Київської митниці Держмитслужби за довіреністю Захаров А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року скасувати та постановити нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні порушення митних правил за ознаками ст. 471 МК України та застосувати до неї стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 гривень з конфіскацією товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил - грошових коштів в сумі 3500 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові посилається на необхідність застосування положень ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції «З захисту прав і основних свобод людини» та рішень Європейського суду з прав людини, як окремого джерела права та вказує, що в разі застосування до громадянки ОСОБА_1 стягнення у виді конфіскації предмету порушення, на останню буде покладено «індивідуальний надмірний тягар».

Разом з тим, апелянт вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові не встановлює рівень майнового становища порушниці, не оцінює її щорічний прибуток, джерело доходів, рівень витрат, не зазначає факт наявності на утриманні малолітніх дітей або інших утриманців, не бере до уваги те, що громадянка ОСОБА_1 не позбавлена можливості отримувати певний прибуток в результаті систематичної трудової діяльності. Вказане, на переконання апелянта, вказує на передчасність висновків суду про покладення «індивідуального надмірного тягара» на правопорушницю в результаті конфіскації предметів правопорушення.

Також вказує, що в якості обґрунтування оскаржуваної постанови суд першої інстанції послався на те, що шкода, яку ОСОБА_1 потенційно могла завдати державі була незначною, вважаючи вказане однією підстав для незастосування конфіскації предмету правопорушення. Разом з тим, з такою позицію суду апелянт не погоджується, оскільки обов`язок кожного громадянина дотримуватися національного законодавства України встановлений нормами Конституції.

Вислухавши пояснення представника Київської митниці Держмитслужби за довіреністю Короля Л.І. на підтримку доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 , яка заперечувала щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника митниці, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, за обставин, викладених в постанові, ґрунтуються на оцінці досліджених під час розгляду провадження доказів і не є предметом апеляційної перевірки, оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються.

З матеріалів справи про порушення митних правил та змісту судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, проаналізувавши у постанові надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про наявність законних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України та дотримуючись вимог ст. 33 КУпАП наклав на неї основне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. на користь держави.

Висновок суду, яким обґрунтовано рішення про повернення вилученої під час здійснення провадження про порушення митних правил валюти, тобто незастосування додаткового стягнення у виді конфіскації грошових коштів в сумі 3500 доларів США, є обґрунтованим, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, а тому вважає доводи викладені в апеляційній скарзі представника Київської митниці Держмитслужби безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

При цьому, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

Так, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 від додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення (валюти в розмірі 3500 доларів США), суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення; правильно звернув увагу на відсутність в матеріалах провадження відомостей для висновку про те, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша будь-яка незаконна діяльність, і шкода, яку ОСОБА_1 потенційно могла завдати державі, була незначною, бо єдине діяння, яке вона вчинила полягає у ненаданні митному органу відповідної декларації, обґрунтовано, проаналізувавши відповідні документи, взяв до уваги, що конфіскація вилучених грошових коштів істотно вплине на майновий стан останньої та майновий стан всієї її сім`ї.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що валюта, яку ОСОБА_1 ввозила на територію України має легальне походження, оскільки є її заробітною платою. Суму коштів, що вона перевозила, від інспектора митниці вона не приховувала та пояснювала, що кошти їй необхідні для утримання чоловіка, який є пенсіонером та не працює, а також вони допомагають доньці, яка після розірвання шлюбу одна виховує трьох дітей. При цьому, вони матеріально допомагають сестрі чоловіка, яка хворіє на онкологічне захворювання.

Таким чином, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про те, що втручання у право власності ОСОБА_1 в даному випадку не може вважатись пропорційним, оскільки спричинить для неї «індивідуальний надмірний тягар», є правильним.

До того ж такий висновок достатньо вмотивований у судовому рішенні у взаємозв`язку між встановленими судом фактичними обставинами цього провадження та положеннями законодавства України з питань державної митної справи і практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що за своїм видом та розміром накладене судом першої інстанції на ОСОБА_1 за ст. 471 МК України стягнення сприяє досягненню визначеній у ст. 23 КУпАП меті адміністративних стягнень та відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, апеляційне прохання слід визнати необґрунтованим, оскільки правові підстави для скасування постанови судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року з прийняттям нового рішення, як про це просить у скарзі представник Київської митниці Держмитслужби під час апеляційного розгляду не встановлені.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, ст. 527 МК України апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. - залишити без задоволення, а постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 в справі про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України - без зміни.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду І.М. Сілкова