КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №33/824/1443/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М УКРА Ї Н И

26 березня 2021 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Стрижеус А.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

Не погоджуючись з даним рішенням судді, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову судді скасувати, провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи та неправильно встановив, що він керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку, оскільки такий висновок не підтверджується належними та допустимими доказами.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження, в обґрунтування якого зазначає, що про наявність оскаржуваної ухвали він дізнався лише 28 січня 2021 року під час ознайомлення з матеріалами справи.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши доводи клопотання про поновлення процесуального строку, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до апеляційного суду протягом 10 діб з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляла клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, судове засідання суду першої інстанції, яке закінчилося винесенням оскаржуваної постанови, відбулося 18 грудня 2020 року.

Відповідно до даних, розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень, постанова Солом`янськогоо районного суду м. Києва у справі №760/25043/20 від 18 грудня 2020 року, була надіслана судом 26 грудня 2020 року та зареєстрована в Єдиному державному реєстрі 27 грудня 2020 року.

Про те, достовірно знаючи про існування адміністративного матеріалу, ОСОБА_1 , 11 грудня 2020 року, тобто за сім днів до призначеної справи до розгляду, звертався до Солом`янського районного суду м. Києва із заявами щодо ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи не менш ніж на два тижні.

Разом з тим, з матеріалами справи ознайомився лише 28 січня 2021 року, що свідчить про намагання ОСОБА_1 , на переконання суду, уникнути відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, оскільки саме 28 січня 2021 року закінчувався трьохмісячний строк притягнення до адміністративної відповідальності, встановлений ст. 38 КУпАП.

Пункт 1 статті 6 Конвенції у відповідній частині передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (...)".

Розумність тривалості провадження повинна оцінюватись, у розрізі практики ЄСПЛ окресленої ним у його рішеннях, відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливості для заявника питання, що розглядається (див., з-поміж багатьох інших, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції», [GC], № 30979/96, пункт 43, ECHR 2000-VII).

При цьому, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. у т.ч. постанову ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12).

Дана позиція суду касаційної інстанції щодо окреслених підходів є сталою та висловлена у цей період, зокрема, у понад 286 судових рішеннях, відповідно ураховується судом в цій справі згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції законодавства та уникнення його неоднозначного тлумачення.

У цій справі дії особи, що притягається до адміністративної відповідальності, на переконання суду, спрямовані на затягування провадження, та прямо указують, на те, що така особа добросовісно не користується належними їй процесуальними правами.

Прямо ігнорує наявні у неї процесуальні обов`язки, адже особа, що притягається до адміністративної відповідальності не прибула у жодне із засідань з підстав які б указували що вона особисто не має змоги на те, звернення умотивоване необхідністю підготовки до захисту.

Тим самим, створював недобросовісні перепони для руху справи, що, на переконання суду, є неприйнятним, та вимагає від суду єфективної протидії.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно Суд в цій справі забезпечивши право особи, що притягається до адміністративної відповідальності приймати особисту участь в процесі безпосередньо в судовому засіданні, уживши всеохоплючих заходів для поінформованості її про даний процес та ураховуючи її поведінку, яка, як, уже відмічалося, судом, на його переконання, спрямована на створення недобросовісних перепон для руху справи, уважає за можливе завершити розгляд провадження на підставі наявних у справі матеріалів.

Так як така дія прямо запобігатиме безладному руху у судовому процесі в цій справі та буде ефективною протидією недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.

Адже, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а не навпаки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку, а цій справі, за умови дотримання розумних строків розгляду, які на думку суду, мають бути щонайменше меншими за строки окреслені у ст. 38 КУпАП, буде забезпечено додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції, адже такий розгляд не може тривати фактично вічно, а саме а ж до поки така особа не виразить бажання прибути в суд, так як не можливо спрогнозувати об`єктивно коли таке бажання у неї настане.

Як наслідок, ураховуючи наявність підстав вважати про поінформованість особи про даний процес, як і про дату, час та місце його здійснення, Суд при відсутності у особи з певних своїх причин та міркувань стійкого бажання приймати участь в цьому процесі, уважає таку поведінку останньої її особистим вільним користуванням її власними правами на свій розсуд.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

За таких обставин, а також за відсутності обґрунтування інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження та об`єктивних причин які позбавили ОСОБА_1 можливості звернутися з апеляційною скаргою, наведені причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду не можна визнати поважними, а тому у поновленні строку необхідно відмовити, а апеляційну скаргу разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбаченого ч.1 ст. ст.130 КУпАП, повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А.М. Стрижеус