Спарва№ 308/2824/21
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 м. Ужгород
Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з військової частини НОМЕР_1 , відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце служби і посада: військова частина НОМЕР_1 , командир танку, місце проживання: АДРЕСА_1 за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:
З протоколу про адміністративне правопорушення № 38 від 14.12.2020 року встановлено, що 18.11.2020 о 09 год. 00 хв., під час ранкового шикування було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 , прибув на службу о 15 год. 30 хв.18.11.2020. Вказаним вчинив правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.
ОСОБА_2 , в судовому засіданні заперечив наявність вини в його діях, просив закрити провадження по справі. Подав до суду пояснення відповідно до яких зазначив, що він ОСОБА_2 , а не особа вказана в протоколі, після раннього шикування 12.11.2020 р. о 09:00 год. відпрошувався в командира ВТЗ ОСОБА_3 до Ужгородської поліклініки на обстеження легенів. Прибув до військової частини о 12:30 год.

Дослідчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши учасників судового засідання, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 172-11 КУпАП, передбачено відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб , відповідно ч.4 вказаної норми вказано, що відповідальність настає за діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду .

З протоколу про адміністративне правопорушення встановлено, що під час ранкового шикування 18.11.2020 року о 09 год. 00 хв. було виявлено відсутність військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 .

З матеріалів справи встановлено, що за фактом відсутності військовослужбовця було складено Акт службового розслідування, зі змісту якого встановлено, що під час проведення службового розслідування капітаном ОСОБА_4 , було відомо про відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_5 з 09.00 год. до 15 год. 30 хв. 18.11.2020 року, згідно повідомлення прапорщика ОСОБА_6 .
Разом із тим, пояснень від солдата ОСОБА_5 відібрати не вдалося у зв`язку із його направленням 24.11.2020 року на стаціонарне лікування до в/ч НОМЕР_2 з діагнозом параноїдальний розлад особи з порушенням адаптації (направлення командира військової частини НОМЕР_1 №159 від 24.11.2020 року).
Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 10.02.2021 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було повернуто до військової частини НОМЕР_1 для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення.
03.03.2021 року матеріали адміністративної справи були повторно направлено до Ужгородського міськрайонного суду для їх розгляду по суті.
До матеріалів справи додано медичну характеристику відносно ОСОБА_2 та копію епікрізу із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_2 згідно яких встановлений діагноз розлад адаптації у формі змішаного порушення емоцій та поведінки, обтяжений епізодичним вживанням алкоголю.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна чи необережна) дія чи бездіяльність, яке посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку за законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, адміністративний проступок визначається шляхом виявлення його основних характеристик. Це, - насамперед дія або бездіяльність, що за наявності певних ознак розглядається законом як порушення встановлених правил поведінки громадян у певних сферах громадського життя.
Адміністративне правопорушення, - діяння, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління.
Відповідно до вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення, до адміністративної відповідальності може бути притягнуто лише особу, яка перебуває в стані осудності і не підлягають адміністративній відповідальності особи, які перебувають у стані неосудності.
Неосудність так само, як і осудність є юридичними поняттями і висновок про це, по конкретній справі про адміністративне правопорушення суд робить, з урахуванням результатів судово-психіатричної експертизи.
За змістом ст.17 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності, особа, яка була в стані неосудності.
Відповідно до ст.20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.
В матеріалах вищевказаної справи відсутні будь-які висновки експертів, щодо визначення психічного стану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення, що у свою чергу унеможливлює висновок про осудність зазначеної особи. Натомість, як зазначено у поданих документах суду він був направлений на стаціонарне лікування із діагнозом: параноїдальний розлад особи з порушенням адаптації.
При цьому, відповідно до дослідженого в судовому засіданні військового квитка серії НОМЕР_3 № прізвище, імя, по-батькові особи вказано ОСОБА_2 .
Протокол було складено відносно ОСОБА_1 . Частина наданих до матеріалів адміністративної справи документів стосується як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що складений протокол про адміністративне правопорушення не може вважатись належним та допустимим доказом у справі, оскільки в ньому є розбіжності, щодо встановлення особи порушника.
Таким чином, в зв`язку з розбіжностями в анкетних даних особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, вважаю, що неможливо встановити суб`єкт адміністративного правопорушення, оскільки протокол складено відносно неналежної особи.
З огляду на це у суду відсутні можливості самостійно усунути розбіжність, яка має місце в документах в частині часу події та анкетних відомостей про особу.
Вказані невідповідності та суттєві розбіжності у зазначених документах не оговорені та жодним чином не усунені посадовою особою, яка складала протокол про адміністративне правопорушення та розбіжності не усунені в судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише у межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, приходжу до висновку про неустановленість факту у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ознак складу діяння, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.
Законом не передбачено процесуальної форми приведення протоколу про адміністративне правопорушення до вимог Закону шляхом складання письмових пояснень.
Встановлені у суді обставини не підтверджують правильність викладених у протоколі даних про обставини правопорушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю ( ст. 252 КУпАП).
За таких умов, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ч.4 ст.172-11 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівів, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, що сформульовані у п.43 рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» ( з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини»), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».
Оскільки відповідно до вимог ст.245 КУпАП одним із завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне вирішення справи, зважаючи на те, що справу про притягнення до адміністративної відповідальності гр. України, ОСОБА_1 було повернуто для усунення недоліків та виконання вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно постанови, суддя вважає, що вжиті всі можливі заходи із вказаного питання та що розгляд справи можливо завершити на підставі наявних доказів.
Із врахуванням положень і тлумачень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
При цьому слід зазначити, що розглядаючи адміністративні матеріали, які направлені до суду з метою притягнення винної особи до адміністративної відповідальності і які визнані органом, що їх направляє достатніми для досягнення поставленої мети, суд не може вийти за межі обвинувачення або уточнити в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунути певні розбіжності або неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки в такому випадку суд перебиратиме на себе функції сторони обвинувачення, чим порушить принцип рівності сторін і вимоги змагальності процесу. За таких обставин особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом. Навпаки, вона буде змушена захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується.
Таким чином, надані матеріали суд визнає недостатніми для підтвердження вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у вчиненні інкримінованого правопорушення, а отже, керуючись фундаментальним принципом презумпції невинуватості та вимогами п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі з причини відсутності в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.
У відповідності до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
За вищезазначених обставин, приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 , відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, а тому провадження по справі підлягає закриттю на підставіп.1 ч.1 ст. 247 КУпАП

В свою чергу, суд враховує, що п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст. 284 та ст. 247 КУпАП, не вбачає пістав для звернення судового збору.
Керуючись ст.ст. 7, 172-11, 245, 253, 256, 283, 284 КпАП України, судя
ПОСТАНОВИВ:
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником або на неї може бути винесено протест прокурора протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду Фазикош О.В.