Справа № 308/7535/20
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
04.02.2021 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участю секретарки судових засідань Купар Л., прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури Цар І.І., захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Степанова І.О., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого головою Закарпатської обласної державної адміністрації (місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_2 , громадянина України,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 грн..
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , будучи у відповідності до підпункту «е» та «и» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до ст. 172-6 КУпАП, суб`єктом декларування, на якого поширюється дія вказаного Закону, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме, подав декларацію лише 06 червня 2020 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією. Відповідальність за вказане адміністративне правопорушення, передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова суду є незаконною, що обставини справи у їх сукупності не були всебічно, повно і об`єктивно досліджені судом відповідно до закону. Зазначає, що 13 квітня 2020 року, в межах строків, ним було подано Декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, чим він і виконав вимоги ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закону). У зв`язку із тим, що на той момент (час подання декларації) претендував на посаду Голови Закарпатської обласної державної адміністрації, у Декларації було зазначено «Тип декларації кандидата на посаду». 05 червня 2020 року ним було отримано повідомлення про факт неподання декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави за 2019 рік, а тому 06 червня 2020 року ним було створено на основі попередньо поданої декларації особи, за 2019 рік нову декларацію, в якій було зазначено тип декларації «щорічна». 10 липня 2020 року отримав запрошення до НАЗК для надання пояснень, та у разі наявності підстав, складання протоколу про адміністративне правопорушення, після чого 23 липня 2020 року з`явився до НАЗК та надав пояснення в усній та письмовій формі. Окрім того, вказує на те, що уповноважена особа НАЗК не розглянула та не надала правову оцінку наданим ним поясненням і склала щодо нього протокол про адміністративне правопорушення. Зазначає, що сам протокол та додані до нього матеріали свідчать про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, адже декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ним подана ще 13 квітня 2020 року. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_1 - адвоката Степанова І.О., який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора Царя І. І., який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги й просив оскаржувану постанову залишити без зміни, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положенннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Положеннями ст. 280 КУпАП регламентовано, що суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, з огляду на таке.
Так, матеріалами справи підтверджено й сторонами в справі не заперечується, що ОСОБА_1 , відповідно до підпунктів «е» та «и» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», є суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону.
Згідно з підпунктом 4 пункту 5 розділу II зазначеного Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларація кандидата на посаду - декларація, яка подається відповідно до абзацу першого частини третьої статті 45 Закону до призначення або обрання особи на посаду. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому особа подала заяву на зайняття посади, якщо інше не передбачено законодавством, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з 12 березня 2020 р. на усій території України карантин, і пунктом 2-1 Прикінцевих положень розділу ХІІІ Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 1 квітня, у 2020 році суб`єкти декларування подають до 1 червня.
Тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, зобов`язаний був подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2020 року до 00 годин 00 хвилин 01 червня 2020 року за формою, що визначається Національним агентством, а саме: щорічну декларацію.
Однак, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 13 квітня 2020 року о 16:39 подав декларацію (кандидата на посаду), а щорічна декларація подана ним лише 06 червня 2020 року о 15.35 год., тобто несвоєчасно (а. с. 13, 14, 19-20), що також підтверджується і послідовністю дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які вчинив ОСОБА_1 у період 01.01.2020 - 16.07.2020 (а. с. 22-32).
При цьому, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено поважних причин щодо несвоєчасного подання ОСОБА_1 щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік.
У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП правопорушення, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: протоколом про вчинення адміністративного правопорушення № 130-08/4/20 від 23 липня 2020 року, який складено уповноваженою особою, і який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та яким зафіксовано час, місце та обставини вчинення правопорушення; поясненнями ОСОБА_1 , у яких він сам вказав, що лише після отримання повідомлення від уповноваженої особи НАЗК про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону подав таку лише 06.06.2020; доповідною запискою уповноваженої особи НАЗК від 04.06.2020; повідомленням уповноваженої особи НАЗК від 05.06.2020, яке адресоване ОСОБА_2 , з якого вбачається, що за результатами контролю щодо своєчасності подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, встановлено, що ним не подано декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, відповідно до частини першої статті 45 Закону ; даними витягів з Єдиного державного реєстру декларацій з відомостями щодо ОСОБА_1 ; послідовністю дій користувача Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які вчинив ОСОБА_1 у період 01.01.2020-16.07.2020, якими підтверджується, що ОСОБА_1 13.04.2020 о 16:39 подав декларацію (кандидата на посаду), а декларація (щорічна) подана ним лише 06.06.2020 о 15.35 год.; Указом Президента України від 22.04.2020 № 151/2020, яким ОСОБА_1 призначено головою Закарпатської обласної державної адміністрації, відповідно до якого у нього виник обов`язок подачі декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Доводи апеляційної скарги про те, що 13.04.2020 ОСОБА_1 виконав свій обов`язок щодо подачі декларації за 2019 рік, подавши таку, як кандидат на посаду, і що необхідності у подачі ще однієї, аналогічної декларації після призначення на посаду не було, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують факту неподання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2019 рік у встановлений законодавством строк та, відповідно, наявності в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення, а також не впливають на висновок суду першої інстанції у цій частині. Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічна декларація і декларація кандидата на посаду є різними за формою, тому подача декларації (кандидата на посаду) не звільняла ОСОБА_1 від обов`язку подачі щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік.
Крім того, вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення, та вважаючи ці доводи непереконливими, апеляційний суд бере до уваги й таке.
Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення за своїми суб`єктивними властивостями - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина є психічним ставленням особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідків. Вина - це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.
Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.
Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, під яким ст. 10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
З матеріалів справи та позиції сторони захисту, вбачається що ОСОБА_1 достовірно було відомо про його обов`язок подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в строки, визначені Законом України «Про запобігання корупції». Однак, ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності щодо своєчасного подання декларації, свідомо не вчиняв дій, направлених на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», помилково вважаючи, що виконав свій обов`язок щодо подачі декларації за 2019 рік, подавши таку, як кандидат на посаду, і що необхідності у подачі ще однієї, аналогічної декларації після призначення на посаду не було, тобто свідомо припускав настання негативних наслідків своєї бездіяльності.
При цьому, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано апеляційному суду доказів, які б свідчили про існування дійсних об`єктивних непереборних для ОСОБА_1 причин, які унеможливлювали подання ним щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у визначені законом строки, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопрушення, апеляційний суд визнає безпідставними.
Між тим, факт подання ОСОБА_1 06 червня 2020 року декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, свідчить про те, що він усвідомив і виконав свій обов`язок про подання вказаної вище декларації за 2019 рік.
Разом із тим, відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) № 13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6101, 12, 121 частини першої, частини другої п`ятої статті 12, частини другої статті 13, частини другої статті 131, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 4851, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700VII зі змінами.

У статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» ідеться про види відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

У своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про неконституційність окремих положень Закону № 1700, що стосуються повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції в частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади, а саме: повноважень та прав Національного агентства з питань запобігання корупції, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення».

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (частини 1 та 2 статті 152 Конституції України, ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України).

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Позиції Конституційного Суду України слід розглядати, як загальнообов`язкові правові висновки внаслідок тлумачення ним Конституції України та/або положень законів, інших нормативних актів у межах його компетенції, що мають загальний характер, усувають конституційно-правову невизначеність, слугують підставою для прийняття остаточного рішення, викладені у його акті, які діють на усій території України та є обов`язковими для виконання усіма суб`єктами права.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 «…додаткове визначення у рішеннях Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційними Судом України рішення про їх неконституційність».

Отже, підставою для втрати чинності законом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, визнання закону, його окремих положень такими, що втратили чинність, єдиним органом законодавчої влади Верховною Радою України, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні Конституційним Судом України. Як у першому, так і у другому випадку наслідком є фактична втрата нормою чинності.

У Рішенні від 19.04.2000 № 6-рп/2000 Конституційний суд України зазначив, що «згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення», «кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено із складу злочину якісь альтернативні суспільно-небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо» (абзац третій пункту 2, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).

Розуміння наслідків втрати чинності окремих положень Закону № 1700, що стосуються повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції в частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади, а саме: повноважень та прав Національного агентства з питань запобігання корупції, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, які Конституційний Суд України визнав неконституційними, за переконанням суду пов`язане з принципом дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, що закладений у положеннях статті 58 Конституції України, у зв`язку з тим, що фактично скасовують відповідальність ОСОБА_1 , що має тлумачитись на його користь.

Відповідно до п. 6 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку зі скасуванням акта, який встановлює відповідальність.

Визнання рішенням Конституційного суду України від 27.10.2020 неконституційними та такими, що втратили чинність з дня ухвалення рішення, пунктів 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6101, 12, 121 частини першої, частини другої -

п`ятої статті 12, частини другої статті 13, частини другої статті 131, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 4851, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700VII зі змінами, - є підставою для скасування судового рішення із зазначених підстав.

Тому, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, - закриттю на підставі п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, закрити на підставі п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Стан