Справа № 461/7528/21 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 33/811/1579/21 Доповідач: Партика І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Партики І.В., за участі представника Львівської митниці Черепащука Ігоря Віталійовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника Львівської митниці Сичова Юрія Вікторовича на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

цією постановою, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Вилучений згідно протоколу про порушення митних правил №1659/20900/21 від 27 серпня 2021 року товар, а саме: бісквіт OREO CACE CHOCO COATED, торгової марки OREO, в герметичній упаковці виробника, упаковано в картонному упакуванні по 12 шт., вага упакування 288 г, країна виробника не встановлена, дата кінцевого споживання 18 січня 2022 року, 55 упаковок, вагою 15,84 кг; вафлі HANNUTA COOKIES, торгової марки FERRERO, в герметичній упаковці виробника, упаковано в картонному упакуванні по 10 шт., вага упакування 220 г., країна виробника не встановлена, дата кінцевого споживання 9 січня 2022 року, 100 упаковок вагою 22 кг. повернуто ОСОБА_1 для вивезення за межі митної території України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської митниці Держмитслужби України 421,13 грн. витрат за зберігання товару на складі митниці.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 454 грн. судового збору.

Згідно постанови суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 27 серпня 2021 року, близько 22 год. 36 хв., поверталася з приватної поїздки з Польщі до України в якості пасажира автомобіля марки «RENAULT TRAFIK», реєстраційний номер НОМЕР_1 , через пункт пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці Держмитслужби України, обравши формою проходження митного контролю смугу спрощеного митного контролю - «зелений коридор», чим своїми діями заявила про відсутність будь-яких товарів, які підлягають обов`язковому декларуванню та оподаткуванню або, які належать до категорії товарів, на переміщення яких через митний кордон України встановлені заборони чи обмеження.

Транспортний засіб було переведено зі смуги спрощеного митного контролю в місце поглибленого огляду, де під час проведення огляду транспортного засобу було виявлено товар, який відповідно до ст. 378 МК України та Постанови Кабінету Міністрів України №434 від 21 травня 2012 року обмежений до переміщення через митний кордон України, а саме: бісквіт OREO CACE CHOCO COATED, торгової марки OREO, в герметичній упаковці виробника, упаковано в картонному упакуванні по 12 шт., вага упакування 288 г., країна виробника не встановлена, дата кінцевого споживання 18 січня 2022 року, 55 упаковок, вагою 15,84 кг; вафлі HANNUTA COOKIES, торгової марки FERRERO, в герметичній упаковці виробника, упаковано в картонному упакуванні по 10 шт., вага упакування 220 г, країна виробника не встановлена, дата кінцевого споживання 9 січня 2022 року, 100 упаковок вагою 22 кг.

ОСОБА_1 порушила встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю «зелений коридор», тобто переміщувала через митний кордон товар, переміщення якого через митний кордон України обмежено законодавством України.

Зазначені дії мають ознаки порушення (порушень) митних правил, передбаченого (передбачених) статтею 471 Митного кодексу України.

Не погоджуючись з постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2021 року представник Львівської митниці Сичов Ю.В. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову судді першої інстанції та винести нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. з конфіскацією предметів правопорушення, вилучених згідно з протоколом про порушення митних правил.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що висновок суду першої інстанції є помилковим, необґрунтованим, а постанова є упередженою.

Не оспорюючи фактичних обставин справи, представник Львівської митниці зазначає, що судом першої інстанції не застосовано додаткового стягнення у вигляді конфіскації вилучених товарів.

Зазначає, що ст. 378 МК України визначено, що пропуск на митну територію товарів, що кваліфікуються в 1-24 групах УКТ ЗЕД та ввозяться громадянами для вільного обігу, в будь-яких обсягах не дозволяється.

Повідомляє, що постановою КМУ від 21 травня 2012 року № 434, що громадяни можуть ввозити на митну територію України харчові продукти для власного споживання на загальну суму, яка не перевищує 200 євро на одну особу.

Представник митниці покликається на те, що прийнята суддею постанова не гарантує спричинення юридичних наслідків для правопорушника, тобто усвідомлення ним протиправності своєї поведінки для того, щоб не допускати подібного у майбутньому.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна особа має право на справедливий суд.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з права людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до положень ст. 268 КУпАП, неявка особи відносно, якої складено протокол не перешкоджає розгляду справи.

З метою забезпечення розумних строків розгляду справи, з урахуванням належного повідомлення про судове засідання, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 .

Крім того, участь у судовому засіданні з розгляду питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України є правом, а не обов`язком особи, що притягується до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення представника Львівської митниці Черепащука І.В. на підтримку доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суддя апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, 486, 489 МК України, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Виносячи постанову суд першої інстанції дотримався вищенаведених норм.

Відповідно до ч. 1 ст. 458 Митного кодексу України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 471 Митного кодексу України передбачена відповідальність за порушення проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через "зелений коридор", товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.

Висновки судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у передбаченому законом порядку та належно дослідженими і оціненими судом доказами у їх сукупності, що ніким не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 33-35 КУпАП, які визначають загальні засади накладення адміністративного стягнення, при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 6 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у положеннях частини шостої статті 41 Основного Закону України вимоги щодо конфіскації майна, яка має застосовуватися виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, є конституційними гарантіями непорушності права приватної власності й спрямовані на захист кожної особи від протиправного позбавлення майна, що належить їй на законних підставах.

Вказані конституційні гарантії перебувають у взаємозв`язку з принципом верховенства права, оскільки «одним із проявів цього конституційного принципу є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права» (рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року №24-рп/2008).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п. 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Зазначена позиція Європейського Суду щодо необхідності забезпечення необхідного справедливого балансу між захистом права власності та вимогами загального інтересу з огляду на свободу розсуду, якою наділена держава в цій сфері, також відображена у справі «Садоча проти України». Суд вказав, що захід у вигляді конфіскації відповідає загальному суспільному інтересу, підкресливши, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо на відповідного власника майна буде покладено «індивідуальний та надмірний тягар» (рішення від 11 липня 2019 року (п. п. 26, 27).

Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Крім цього рішенням Конституційного суду України № 3-261/2019(5915/19) від 21 липня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України окремі положення абзацу другого статті 471 МК України в частині конфіскації товарів, які стали безпосередніми предметами порушення. Конституційний Суд України в цьому рішенні дійшов висновку, що обов`язкова конфіскація валютних цінностей не забезпечують справедливого балансу між публічними інтересами та захистом права власності особи та не узгоджуються з принципом верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як вбачається з матеріалів справи при розгляді даної справи суд першої інстанції в достатній мірі повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та надав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було взято до уваги норма ст. 471 МК України, щодо конфіскації обмежених до переміщення через митний кордон України товарів не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи та рішення, суд першої інстанції в достатній мірі, повно та об`єктивно дослідив наявні в матеріалах справи дані.

За таких обставин, апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин, а доводи апеляційної скарги представника Львівської митниці є безпідставними.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, підтверджується належними доказами, а постанова судді є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування апеляційним судом не встановлено, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як безпідставну, а постанову судді Галицького районного суду м. Львова без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Львівської митниці Сичова Юрія Вікторовича - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Партика І.В.