Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2021 року м. Рівне

Суддя Рівненського апеляційного суду - Збитковська Т.І.

з участю:

особи, яка притягається до адмінвідповідальності - ОСОБА_1

секретаря судового засідання Міщук Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з Валківським районним судом Харківської області матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Острозького районного суду Рівненської області від 17 травня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Острозького районного суду Рівненської області від 17 травня 2021 року ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

З матеріалів провадження слідує, що 24 березня 2021 року о 13 год. 10 хв. по вул. Г.Острозької в м. Острог Рівненської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21113» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння - розширені зіниці, які не реагують на світло, почервоніння обличчя, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, і від проходження огляду на визначення стану сп`яніння в медичному закладі відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, без повного з`ясування обставин справи. Доводить, що транспортним засобом не керував, перебував там в якості пасажира, а працівники поліції змусили його перемістити транспортний засіб у вказане ними місце.

Просить постанову Острозького районного суду Рівненської області від 17 травня 2021 року скасувати, а провадження по справі закрити.

Заслухавши доводи ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, показання свідка ОСОБА_2 , переглянувши відео з нагрудних камер працівників поліції, перевіривши матеріали адміністративної справи, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу положень п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі "Надточій проти України", п. 33 рішення у справі "Гурепка проти України").

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви» зазначив, що підбурювання з боку міліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним переслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений, для того, щоб можна було встановити факт злочину, тобто отримати докази і розпочати кримінальне переслідування.

При цьому, основні вимоги справедливості, зазначені в ст. 6 Конвенції відносяться до всіх видів злочинів, від самих незначних до особливо тяжких. Суспільний інтерес не може виправдовувати використання доказів, отриманих за допомогою провокації.

Згідно ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу є серед інших й запобігання правопорушенням, а не провокація громадян на їх вчинення.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань, здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснив, що 24 березня 2021 року о 13 год. 10 хв. по вул. Г.Острозької в м. Острог Рівненської області він перебував у автомобілі «ВАЗ 21113» д.н.з. НОМЕР_1 на пасажирському сидінні, чекаючи на водія та власника автомобіля ОСОБА_2 . Зазначив, що працівники поліції, підійшовши до нього, сказали, що транспортний засіб припаркований у неправильному місці, і автомобіль необхідно переставити. Він на вимогу працівників поліції сів за кермо, проїхав декілька метрів і поставив транспортний засіб у вказаному працівниками поліції місці, після чого вони запропонували пройти йому медичний огляд в м. Рівне. Зазначив, що працівники поліції фактично змусили його сісти за кермо та перегнати автомобіль в інше місце, що знайшло своє підтвердження під час перегляду відеозапису.

Апеляційний суд приймає пояснення ОСОБА_1 та вважає їх обґрунтованими.

Відповідно запису на диску, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що працівники поліції не зупиняли транспортний засіб «ВАЗ 21113» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який неодноразово пояснював працівникам поліції про те, що він не водій, а пасажир. В подальшому працівники поліції настояли на тому, щоб перемістити автомобіль на інше місце, що на їхню вимогу ОСОБА_1 і зробив, після чого запропонували пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння в м. Рівне, на що останній відмовився, оскільки не був водієм.

На неодноразові виклики поліцейський СРПП ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області Лялик Іван Петрович, який склав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився.

Відповідно до сформованої позиції Європейського суду з прав людини наявність державного інтересу не можна використовувати в якості обґрунтування щодо використання доказів, отриманих в результаті поліцейської провокації, оскільки застосування таких доказів наражає обвинуваченого на ризик остаточно позбавитись справедливого судового розгляду із самого початку; внутрішньодержавне законодавство не повинно дозволяти використання доказів, отриманих в результаті підбурювання з боку державних агентів. В іншому випадку таке законодавство не відповідає принципу «справедливого судочинства». (Рішення ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Худобін проти Російської Федерації» від 26 жовтня 2006 року, «Ваньян проти Російської Федерації» від 15 грудня 2005 року, «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року.)

Європейським судом вироблена концепція провокації, яка порушує пункт 1 статті 6 Конвенції, і є відмінною від застосування законних оперативних методів попереднього розслідування. Ним встановлено, що, тоді як застосування спеціальних методів розслідування, зокрема негласних, не може саме по собі порушувати право на справедливий судовий розгляд, небезпека поліцейської провокації в результаті таких заходів передбачає, що їх застосування повинно бути обмежене зрозумілими рамками (рішення ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви»).

Під провокацією (поліцейською) ЄСПЛ розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_2 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, пояснив, що саме він був водієм автомобіля «ВАЗ 21113» д.н.з. НОМЕР_1 24 березня 2021 року у м. Острог. Зазначив, що залишив свій автомобіль на стоянці та пішов по справах, в автомобілі залишився ОСОБА_1 , а коли повернувся, то автомобіль перебував на іншому місці, куди зі слів ОСОБА_1 , на вимогу працівників поліції ним було переміщено автомобіль.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - суд оцінює їх критично, разом із іншими наявними у матеріалах справи доказами, лише як факт підтвердження відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, не беручи до уваги їх у частині встановлення ознак наркотичного сп`яніння, оскільки відповідно до ст. 266 КУпАП та «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за № 1413/27858, пояснення свідків не є належним доказом на підтвердження факту сп`яніння.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не є переконливими і достатніми та не відповідають фактичним обставинам справи.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись ст.6 ЄКПЛ, ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И ЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Острозького районного суду Рівненської області від 17 травня 2021 року відносно ОСОБА_1 - скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Рівненського

апеляційного суду: Т.І.Збитковська