КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 33/824/5257/2021 Категорія: ч. 1 ст. 172-6 КУпАП
Головуючий в суді першої інстанції: Бортницька В.В.
Головуючий в апеляційній інстанції: Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Матвієнко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою, яка подана захисником адвокатом Ліляковим Олексієм Анатолійовичем - представником Слюсарчука Миколи Миколайовича на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розміріп`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.
На підставі п.5 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» стягнутоз ОСОБА_1 судові витрати на користь держави в сумі 454 грн.

Постановою суду встановлено, що ОСОБА_1 , 19.07.2019 року припинивши діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави (виключено зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення, звільнено в запас Збройних сил України), в порушення вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин 11.05.2021 року подав щорічну декларацію за 2019 рік особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, захисник Ліляков О.А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову судді суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
Обгрунтовуючи скаргу, адвокат в інтересах ОСОБА_1 посилався на те, що суд надав поверхову оцінку обставинам справи та дійшов до необґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
Апелянт зазначив, що об`єктивна сторона складу даного адміністративного правопорушення має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Суб`єктивна сторона цього правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.
Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
На підставі ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Відповідно до ст. 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
ОСОБА_1 під час розгляду даної справи в суді першої інстанції зазначав, що наміру не подавати декларацію у нього не було. Ці показання зафіксовані в постанові суду.
Таким чином, за відсутності умислу в діях ОСОБА_1 виключаються підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
Крім того, при розгляді справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП суду необхідно було отримати докази того, що ОСОБА_1 усвідомлював протиправність неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, передбачав можливість настання негативних наслідків неможливості здійснення фінансового контролю з боку держави, та бажав настання таких наслідків (прямий умисел), або свідомо допускав їх настання.
Статтею 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості.
Захисник зазначив, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних про наявність у ОСОБА_1 прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та жодних доказів на підтвердження такого умислу.
Таким чином, у його діях відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій, а отже, й склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
Також, скаржник зазначив, що дії ОСОБА_1 не становлять великої суспільної небезпеки та не завдали збитків державним чи суспільним інтересам.
Крім того, відомості, що містяться в поданій ним щорічній декларації за 2019 рік, абсолютно не відрізняються від даних, зазначених у щорічних деклараціях за попередні звітні періоди, зокрема, за 2017 та 2018 роки.
Тобто, в діях даної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, відсутня будь-яка зацікавленість у приховуванні даних щодо майна та доходів, які підлягають декларуванню.
Також апелянт зазначив про наявність поважних причин, які певною мірою завадили ОСОБА_1 своєчасно подати щорічну декларацію за 2019 рік. Так, у нього на утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Син ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю і у зв`язку з цим потребує посиленої уваги та турботи з боку батьків.

Крім того, сам ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Вищевказані обставини потребують постійної концентрації уваги з боку ОСОБА_1 на стані свого здоров`я та стані здоров`я дитини-інваліда, що заважає належним чином зосередитись на інших аспектах життєдіяльності, у тому числі, пов`язаних із необхідністю декларування майнового стану у зв`язку із проходженням раніше служби в Національній гвардії України.
Також апелянт зазначив, що при розгляді даної справи допущено порушення вимог територіальної юрисдикції (підсудності). На його думку, дана справа з урахуванням принципу територіальної юрисдикції мала бути підсудна Деснянському районному суду м. Чернігова.

Враховуючи викладене, на думку захисника ОСОБА_1 адвоката Лілякова О.А., постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника адвоката Лілякова О.А., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення прокурора Ковтуна Ю.В., який проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язані з`ясувати зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, як це визначено ст. 252 КУпАП.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», правопорушення, пов`язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони або обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до статті 1 вказаного Закону суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

У відповідності до частини 1 статті 65 даного Закону за вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Правовими приписами ч.1 ст.172-6 КУпАП встановлена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Таким чином, об`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відповідальність настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від подання чи несвоєчасне подання декларації, керуючись при цьому особистим інтересом чи інтересами третіх осіб, або мала непрямий умисел, свідомо допускаючи наслідки у вигляді неподання або несвоєчасного подання декларації.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, в порушення вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 , припинивши діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави (наказом командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України № 144 від 19.07.2019 начальника служби КЕС тилу військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, та звільнено наказом командувача Національної гвардії України від 07.06.2019 № 87 о/с в запас збройних сил України), тобто будучи особою, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави, подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік лише 11.05.2021 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
Факт подання ОСОБА_1 декларації за 2019 рік саме 11.05.2021року, а також те, що ОСОБА_1 є особою, зобов`язаною подавати таку декларацію,учасниками судового розгляду не оспорювався.
Згідно примітки до ст.172-6 КУпАП субєктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобовязані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України №144 від 19.07.2019 начальника служби КЕС тилу військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнивши його наказом командувача Національної гвардії України від 07.06.2019 №87 о/с, відповідно до підпункту «Б» пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас Збройних Сил України, та направлено до Дніпровського РВК міста Києва.
Відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону є військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки.
У відповідності до статті 1 вказаного Закону суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначена для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Як зазначено в частині 8 статті 20 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військові посадові особи, крім військовослужбовців строкової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки, військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також військових посадових осіб з числа військовослужбовців військової служби за контрактом осіб рядового складу, військової служби за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військовослужбовців молодшого офіцерського складу військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, зобов`язані подавати щороку до 1 квітня декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в порядку та на умовах, встановлених Законом України "Про запобігання корупції".
Отже, ОСОБА_1 , будучи військовою посадовою особою Національної гвардії України, утвореного відповідно до законів військового формування, є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.
Абзацом 2 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Частиною 1 статті 45 даного Закону визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Відповідно до підпункту 2 пункту 5 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №3 від 10.06.2016 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 року за №959/29089, декларація суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а", "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 Закону, подається до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України №144 від 19.07.2019 начальника служби КЕС тилу військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнивши його наказом командувача Національної гвардії України від 07.06.2019 №87 о/с, відповідно до підпункту «Б» пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас Збройних Сил України, та направлено до Дніпровського РВК міста Києва.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» встановлено, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 1 квітня, у 2020 році суб`єкти декларування подають до 1 червня.
Отже, ОСОБА_1 , припинивши 19.07.2019 року діяльність пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, був зобов`язаний до 00 годин 00 хвилин 01 червня 2020 року подати в установленому частиною першою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Відповідно до публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік (після звільнення), лише 11.05.2021, тобто несвоєчасно.
За частиною першою статті 172-6 КУпАП відповідальність настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Оскільки ОСОБА_1 несвоєчасно, без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, висновок суду першої інстанції про доведеність його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, за обставин, викладених в постанові, є обґрунтованим та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку у своєму рішенні.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, оскільки він не був належним чином обізнаним про обов`язок, в даному випадку, подавати декларацію після припинення повноважень та не мав умислу на приховування інформації стосовно свого майнового стану,апеляційним судом відхиляються, оскільки порушення, що виразилося у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації, може бути вчинено як умисно, так і з необережності.
Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

ОСОБА_1 у своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції зазначав, що декларації за попередні періоди ним були подані вчасно з дотриманням вимог закону, що свідчить про його обізнаність з вимогами законодавства, яке встановлює його обов`язок подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Тобто, в діях ОСОБА_1 наявний склад вказаного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, в тому числі і суб`єктивна сторона, оскільки він був обізнаний із своїм обов`язком подавати декларацію, однак вчасно її не подав, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та наслідки, які можуть настати.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_1 несвоєчасно подано декларацію у зв`язку з перебуванням на його утриманні двох неповнолітніх дітей, у тому числі дитини інваліда, а також наявність інвалідності у самого ОСОБА_1 , до уваги не приймаються, оскільки під поважними причинами пропуску строку на подачу декларації необхідно розуміти існування фактів та обставин, які об`єктивно перешкоджали особі своєчасно вчинити дії, необхідні для подання декларації. Таких фактів чи обставин у ході розгляду даної справи не встановлено. Крім того, вищенаведені обставини (наявність на утриманні дітей, один з яких є інвалідом, та інвалідність самого ОСОБА_1 ) існували і раніше, і жодним чином не перешкоджали останньому виконувати свій обов`язок по подачі декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом,за попередні звітні періоди 2017 та 2018 років.
Отже, поважних причин, які б перешкодили ОСОБА_1 вчасно подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік (після звільнення), шляхом особистого заповнення електронної форми на веб-сайті Національного агентства через власний персональний електронний кабінет суб`єкта декларування у системі Реєстру, апеляційним судом не встановлено.
Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про порушення територіальної підсудності, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП може бути виключно особа, на яку в зв`язку з її посадою поширюються певні законодавчі обмеження.
Такий спеціальний суб`єкт існує лише тоді, коли обіймає цю посаду і правопорушення можливо вчинити тільки під час обіймання цієї посади.
Отже, наявні достатні підстави вважати, що подання декларації є службовим обов`язком відповідних посадових осіб, а тому місцем вчинення правопорушення слід визнавати місце виконання ними своїх службових повноважень.
ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного із корупцією, у зв`язку із проходженням ним служби та подальшим припиненням такої служби у Військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим місцем вчинення правопорушення слід вважати місцезнаходження вказаної військової частини, а саме: АДРЕСА_2 , що знаходиться у Печерському районі міста Києва.
Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б вказували на незаконність висновків суду щодо доведеності події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП та вини ОСОБА_1 у його вчиненні, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки такі висновки суду підтверджуються матеріалами справи, з яких достеменно вбачається вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Враховуючи те, що постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 постановлена з додержанням вимог закону на підставі наданих суду доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, і доводи апеляційної скарги законності постанови не спростовують, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення скарги без задоволення, а постанови суду без змін.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргузахисника адвоката Лілякова Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, постанову Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП України, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розміріп`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.О.Матвієнко