ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/170/20 Головуючий суддя І інстанції Уварова Ю. В.
Провадження № 33/818/24/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С. за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Врагова І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Богодухівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 1967 року народження, громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 ,

- визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Постановою встановлено, що ОСОБА_1 30.01.2020 року о 22 год. 15 хв. на а/д Р-45 Суми-Краснопілля-Богодухів 117 км + 0 м., керуючи транспортним засобом «КАМАЗ 5320» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом СЗАП д.н.з. НОМЕР_2 в порушення п.12.1 ПДР не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та допустив наїзд на дорожнє огородження (металевий відбійник). Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, тілесних ушкоджень ніхто не отримав. ДРП-2 філії «Пісочинське ДЕП» завдано матеріальні збитки на суму 3570 грн.,

Крім того, ОСОБА_1 у вищезазначений час керував автомобілем з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, невиразна мова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер» на місці правопорушення та медичного огляду в Богодухівській ЦРЛ відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив судову постанову скасувати, а провадження по справі закрити, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, посилаючись на те, що безпосередньо він не керував транспортним засобом, а лише перебував у салоні автомобіля у якості пасажира після події ДТП. Вказує, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що саме він керував автомобілем. Суд першої інстанції визнав відеозапис, який міститься в матеріалах справи не допустимим доказом, але всупереч цьому посилався на його відомості.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника Врагова І.В., які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили скасувати судову постанову, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вищевказані вимоги закону судом виконані не в повному обсязі.

Зокрема, відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 391101 від 31.01.2020 року (арк.2), ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння з використання алкотестеру ДРАГЕР, а також у медичному закладі у присутності двох свідків.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 391102 від 31.01.2020 року (арк. 48), водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та допустив наїзд на дорожнє огородження.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на відомості цих протоколів, як на докази та зазначив, що саме ОСОБА_1 є водієм та здійснював керування транспортним засобом на час події ДТП.

Однак, відповідно до Правил дорожнього руху України, водій це особа, яка керує транспортним засобом.

Тобто це особа, яка безпосередньо виконує дії щодо керування транспортним засобом з моменту початку руху, під час його руху та до повної зупинки транспортного засобу.

Натомість, при апеляційному перегляді встановлено, що справа не містить достеменних відомостей про те, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом, або був зупинений працівниками поліції керуючи автомобілем.

Зокрема, з пояснень ОСОБА_1 , які він надавав як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції вбачається, що він є фізичною особою-підприємцем та займається перевезенням вантажів на вантажному автомобілі. Вказував, що отримав заказ на перевезення вантажу, однак напередодні виїзду травмував собі ногу та самостійно не міг керувати автомобілем, а тому попросив свого знайомого ОСОБА_2 , щоб він допоміг йому у керуванні автомобілем. Вказував, що напередодні уклав угоду із ОСОБА_2 щодо керування ним вантажним автомобілем. 30.01.2020 року за кермом перебував саме ОСОБА_2 , а він перебував у салоні автомобіля у якості пасажира. Крім того, в салоні перебував ще ОСОБА_3 також у якості пасажира. Під час керування автомобілем водія ОСОБА_2 засліпило світло зустрічного автомобіля та він крутнув руль праворуч та з`їхав переднім правим колесом з дороги на узбіччя та заціпив дорожнє огородження. Виїхати самостійно вони не змогли, оскільки автомобіль був із вантажем, а тому ОСОБА_1 , як власник зателефонував до МЧС та просив допомогу. Дуже тривалий час допомога не приїжджала та ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 пішли до м. Богодухів за допомогою. Після цього він заснув в автомобілі та його розбудили працівники поліції, які під`їхали до нього саме за викликом МЧС. Він неодноразово повідомляв працівникам поліції, що не керував автомобілем. Працівники поліції помилково дійшли висновку, що це він керував та не перевіряючи його доводи формально склали адміністративні протоколи стосовно нього. Вранці, після того як працівники поліції склали протоколи та поїхали, повернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які домовились про допомогу у м. Богодухові, яка внаслідок нічного часу зможе приїхати лише вранці.

Суд першої інстанції проігнорував ці пояснення ОСОБА_1 , однак, відповідно до відомостей акту виконаних робіт за договором (арк. 80), який підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вбачається, що роботи за договором від 03.01.2020 року про перевезення вантажів транспортом виконані у повному обсязі. З 28.091.20920 року по 31.01.2020 року виконано перевезення вантажів у розмірі 259,640 тон, оплата роботи виконана за домовленістю цих сторін. Вказаний документ залишився без належної процесуальної оцінки судом першої інстанції.

Поряд з цим, відповідно до відомостей свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (арк. 34-35) вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та займається діяльністю: 60.24.0 діяльність автомобільного вантажного транспорту, 51.90.0 інші види оптової торгівлі.

Отже, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 дійсно є фізичною особою-підприємцем та між ним і ОСОБА_4 дійсно був укладений договір про перевезення вантажів транспортом, а тому такі пояснення ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції був допитаний свідок ОСОБА_4 , який будучі повідомлений про кримінальну відповідальність за введення суду в оману, пояснив, що він дійсно укладав угоду із ОСОБА_1 щодо перевезення вантажу на вантажному автомобілі, оскільки останній пошкодив коліно ноги та не міг самостійно керувати автомобілем. Також ОСОБА_4 зазначив, що під час керування автомобілем його осліпило світло зустрічного автомобіля та він вирішив здійснити маневр повороту праворуч та праве переднє колесо з`їхало на узбіччя та вони в`їхали у огорожу. Самотужки виїхати не змогли, оскільки автомобіль був із вантажем та ОСОБА_1 зателефонував до МЧС та просив допомогти. Допомога не приїжджала та через певний час він разом із ОСОБА_3 , який перебував у салоні автомобіля як стажер, пішли до м. Богодухів за допомогою. Ходили дуже довго, знайшли особу, яка керує автомобілем «УРАЛ», та вона повідомила що вранці допоможе. Коли вони повернулись до автомобіля, в якому залишився ОСОБА_1 , то останній повідомив, що приїжджали працівники поліції та склали стосовно нього матеріали про порушення ПДР України.

Тобто, згідно сукупності досліджених доказів встановлено, що керування вантажного автомобіля здійснював безпосередньо ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у салоні автомобіля у якості пасажирів.

Крім того, в матеріалах справи міститься відеозапис бодікамери працівника поліції (арк. 15), з відомостей якого об`єктивно вбачається, що працівники поліції приїхали на місце події вже коли автомобіль КАМАЗ був у зупиненому стані. Також вбачається, що ОСОБА_1 , не погоджувався з тим, що він є водієм та повідомляв працівників поліції, що він не керував цим автомобілем, а є лише пасажиром.

Тобто на цьому відеозаписі відсутні будь-які фактичні відомості, які можуть спростувати пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підтвердити факт керування ОСОБА_1 автомобілем.

Поряд з цим ОСОБА_1 і в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції та працівникам поліції повідомляв, що саме він телефонував до МЧС для отримання допомоги. З відеозапису вбачається, що працівники поліції повідомили що отримали виклик від МЧС щодо перевірки відомостей, які залишив саме ОСОБА_1 .

Враховуючи такі відомості вбачається, що ОСОБА_1 самостійно викликав МЧС для допомоги, тобто не приховуючи факт дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість приховати факт вчинення водієм по найму ОСОБА_2 ДТП, однак не маючи наміру скривати такі факти, самостійно викликав допомогу, що об`єктивно обумовлює те, що він не перебував за кермом автомобіля, а лише намагався вчинити дії для того щоб витягти автомобіль з узбіччя на проїжджу частину автодороги та доставити вантаж замовнику.

Крім того, в своїх письмових поясненнях свідки зазначили, що водієм автомобіля є ОСОБА_1 , проте з відомостей відеозапису об`єктивно вбачається, що ці свідки були залучені працівниками поліції коли автомобіль КММАЗ, в якому перебував ОСОБА_1 , вже не рухався, а тому у цих свідків не було фактичних відомостей, які підтверджують цей факт. Тобто, залучені свідки отримали таку інформацію від працівників поліції та навели її у своїх поясненнях, що викликає сумнів щодо об`єктивності цих пояснень.

За таких обставин відсутні фактичні та правові підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки в матеріалах справи не містяться відомості керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а судом першої інстанції не спростовано твердження ОСОБА_1 про те, що він перебував у автомобілі у якості пасажира, який знаходився у припаркованому стані, не рухався, та чекав на своїх знайомих, які пішли до м. Богодухів за допомогою.

Поряд з цим слід зазначити, що хоча в Товарно-транспортній накладній і зазначено прізвище ОСОБА_1 , однак це не означає, що саме він керував транспортним засобом, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір на перевезення вантажу на вантажному автомобілі, а ОСОБА_1 є «перевізником», як сторона у договорі, що не виключає можливості фактичного керування іншим водієм по найму.

Крім того, в порушення вимог «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», працівники поліції не склали акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, та відповідне направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що на думку апеляційного суду є порушенням, на яке суд першої інстанції також не звернув увагу. Лише при наявності цих документів можливо робити висновок щодо відмови водія від законної вимоги працівника поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння.

Поряд з цим, оскільки працівники поліції дійшли висновку щодо наявності у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння вони повинні були відсторонити останнього від керування транспортним засобом, однак в матеріалах справи відсутні відомості щодо відсторонення працівниками поліції ОСОБА_1 від керування транспортним засобом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку щодо відсутності ознак складу та доведеності вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, тобто порушення п.п. 2.5, 12.1 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до чинного законодавства України, усі сумніви щодо доведеності вини особи, яка притягається до відповідальності тлумачаться на її користь.

З огляду на встановлені фактичні обставини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати практику ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах «Енгель та інші проти Нідерландів» («Engel and Others v. the. Netherlands», 08 червня 1976 року, no. 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72), «Озтюрк проти Німеччини» («Ozturk v. Germany», 21 лютого 1984 року, no. 8544/79), «Лутц проти Німеччини» («Lutz v. Germany», 25 серпня 1987 року, no. 9912/82), тлумачить поняття «кримінальний» автономно, тобто незалежно від національної термінології, включаючи сюди адміністративні, дисциплінарні, митні проступки тощо.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardov. Spain» від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитись на користь цієї особи.

Рішенням у справі «Гефген проти Німеччини» ЄСПЛ запроваджено доктрину отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі отримані з його допомогою, будуть такими самими.

У справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 року заява № 36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

У своєму рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 24 листопада 2011 року у справі «Загородній проти України», заява № 27004/06 суд зазначив, що особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі «Ханжевачкі проти Хорватії» (Hanzevadki v. Croatia), заява № 17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями).

Згідно рішення у справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ зазначив, що, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилось нічого іншого, як взяти на себе функцію сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагальності процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків процесуальних порушень, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.

Крім того, слід звернути увагу на те, що Верховний суд під час розгляду справ дійшов усталеної практики щодо застосування принципу презумпції невинуватості під час розгляду справ, а саме те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини цієї справи, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме обґрунтування вини ОСОБА_1 ґрунтується лише на відомостях, наданих працівниками поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини ОСОБА_1 .

Крім того, враховуючи те, що працівники поліції не надали доказів, які підтверджують те, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку щодо винності ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки аналізуючи диспозицію цих статтей об`єктивно вбачається, що суб`єктом цих правопорушень є виключно водій транспортного засобу, а будь-яких фактичних відомостей на підтвердження керування автомобілем саме ОСОБА_1 матеріали цієї справи не містять. Натомість відомості про особу водія ОСОБА_2 , який підтвердив свою винуватість у вчиненні ДТП в суді першої інстанції залишилися поза увагою суду.

За таких обставин відсутні фактичні та правові підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, а саме порушення п.п. 2.5, 12.1 Правил дорожнього руху України, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів керування транспортними засобами ОСОБА_1 , а судом першої інстанції ці твердження не спростовані.

Крім того належить взяти до уваги, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Суд першої інстанції накладаючи стягнення на ОСОБА_1 не додержався цієї вимоги закону та застосував стягнення одночасно за ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП, що є процесуально неприпустимим.

Відповідно до ч.2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Більш того, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.1 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та відомості, що є в цій справі, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова судді Богодухівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження в справі стосовно ОСОБА_1 закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, згідно доводів поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Богодухівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, - скасувати, а провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративних правопорушень.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков