Справа № 466/7667/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 33/811/1689/20 Доповідач: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., при секретарі Бориславському Р.А., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , її захисника - адвоката Морозова В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Шевченківського районного суду м.Львова від 12 листопада 2020 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 10200 (десять тисяч двісті) гривень в дохід держави, а також позбавити її права керування всіма видами транспортних засобів терміном на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в дохід держави у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень, 40 копійок.

Згідно з постановою судді, 19 вересня 2020 року о 04 год. 35 хв. ОСОБА_1 у м. Львові на вул. Липинського, 28 керувала транспортним засобом марки «BMW X5 E70», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер» в присутності двох свідків. Результат огляду - 0.94 % проміле, такими діями ОСОБА_1 порушила п. 2.9а ПДР, чим вчинилаадміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Шевченківського районного суду м.Львова від 12 листопада 2020 року та прийняти нову, якою провадження у справі відносно неї закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що суддя першої інстанції не звернув увагу та не надав оцінку тому, що в матеріалах справи відсутня довідка про те, чи отримувала вона посвідчення водія, при складанні протоколу працівниками поліції не було виписано направлення на медичний огляд до лікарні, в матеріалах справи не міститься повний фрагмент відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, як відсутня довідка про відсторонення особи від керування транспортним засобом.

Окрім цього, ОСОБА_1 також звертає увагу й на те, що огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився приладом «Драгер», якого немає у списку дозволених Міністерством охорони здоров`я, а в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні телефонні номери свідків.

Також ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі покликається й на те, що оскаржувана постанова судді була прийнята без можливості надання їй права на захист.

Заслухавши особу, яка притягається до відповідальності, ОСОБА_1 та її захисника на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останньої у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №526011 від 19.09.2020 року (а.с.2), 19 вересня 2020року о 04 год. 35 хв. ОСОБА_1 у м. Львові на вул. Липинського, 28 керувала транспортним засобом марки «BMW X5 E70», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Drager ARJL-0297» в присутності двох свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тест №737. Результат огляду позитивний 0,94 ‰. Зі змістом складеного протоколу ОСОБА_1 ознайомилася, про що розписалася у відповідних графах такого.

Статтею 256 КУпАП встановлені вимоги щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, у такому зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

На переконання апеляційного суду, складений відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст.256 КУпАП, у такому містяться вся необхідна інформація, натомість вказівка на телефонні дані свідків та перечислення ознак алкогольного сп`яніння, виявлених працівниками поліції в освідуваної особи, не є обов`язковими елементами протоколу про адміністративне правопорушення.

Викладені в протоколі обставини підтверджуються даними акта огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.3), огляд ОСОБА_1 проводився у зв`язку із виявленими ознаками: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, нестійка хода, нечітка вимова. Проба проведеного за допомогою приладу «Drager ARJL-0297» огляду показала позитивний результат 0,94 ‰, що також стверджується роздруківкою приладу (а.с.1).

З даними огляду ОСОБА_1 ознайомилася, з таким результатом погодилася, про що розписалася у відповідній графі акта, чим спростовуються доводи останньої про те, що з результатом огляду на місці зупинки транспортного засобу вона не погодилася.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи направлення водія на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я є непереконливими, оскільки таке направлення не долучається до матеріалів справи, а надається медичному закладу в разі доставляння водія туди для проходження огляду. Окрім цього, ОСОБА_1 проходила огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та матеріали справи не містять у собі даних щодо незгоди з результатом огляду та бажанням останньої проходи такий в медичному закладі.

Апеляційний суд не вважає слушними доводи апелянта про те, що показники газоаналізатора «Drager Alcotest» не можуть вважатися допустимим доказом.

Так, пунктами першим та третім розділу ІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України, МОЗ України 09 листопада 2015 року № 1452/735, передбачено, що поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, та які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Пунктом 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Законом не встановлено вимог до законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що вже перебувають в експлуатації, пов`язаних з наявністю чинних сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу, які Міністерством економічного розвитку і торгівлі України до 01.01.2016. Таким чином, газоаналізатори (алкотестери) виробництва компанії «Drager Safety AG &aпо; Co KGaA», Німеччина, що вже перебувають в експлуатації, можуть експлуатуватись і надалі за умови своєчасного проведення їх періодичної повірки та повірки після ремонту.

За таких умов, огляд ОСОБА_1 проведений за допомогою технічного приладу, яким дозволено такий огляд, отже результат тесту приладу «Drager Alcotest» є допустимим доказом у справі, тому суд обгрунтовано поклав такий в основу доведеності вини останньої.

Викладені у протоколі обставини також підтверджуються письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5-6), які своїми підписами засвідчили факт проходження у їх присутності огляду на стан алкогольного сп`яніння водієм транспортного засобу ОСОБА_1 , результат приладу «Drager» показав 0,94 ‰, чим спростовуються твердження апеляційної скарги.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що письмові пояснення осіб не можуть братися до уваги, якщо вони не давали показання в судовому засіданні під присягою, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого можуть бути будь-які фактичні дані щодо адміністративного правопорушення, що містяться в поясненнях потерпілих, свідків. КУпАП не обмежує суд в питанні оцінки доказів, зокрема таких, які містяться в письмових поясненнях свідків.

Вказані письмові пояснення не містять розбіжностей та неточностей, відтак у допиті свідків не було потреби. Крім того доказів, які б спростовували письмові показання свідків апелянтом не надано, відтак відсутні підстави вважати, що відомості, викладені у них, не відповідають дійсності.

Апеляційний суд не вбачає в діях працівників поліції порушення вимог Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МОЗ та МВС України від 09.11.2015 року № 1452/735, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Згідно з матеріалами справи, у таких міститься довідка (а.с.4) про те, що ОСОБА_1 отримувала 01.09.2015 року посвідчення водія серії НОМЕР_2 , чим спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність такої довідки в матеріалах справи.

Відсутність відомостей про те, чи ОСОБА_1 була відсторонена від керування транспортними засобами не спростовують правильності висновків судді першої інстанції та не впливає на обсяг винуватості останньої.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній повний фрагмент відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, то слід зазначити, що матеріали справи взагалі не містять диску з відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції, наявність якого згідно з вимогами чинного законодавства не є обов`язковою.

Суддею першої інстанції вживалися заходи задля повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи відносно неї, згідно з даними сканованої заяви ОСОБА_1 від 11 листопада 2020 року (а.с.17), такій було відомо про судове засідання, призначене на 12 листопада 2020 року, остання мала достатньо часу для укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом з метою захисту її інтересів, відтак апеляційний суд не вбачає порушення права останньої на захист. Порушене право на безпосередню участь у судовому засіданні відновлене шляхом подачі апеляційної скарги і забезпечення розгляду скарги апеляційним судом з її участю.

Наведеними письмовими доказами, достовірність яких в апеляційного суду не викликає сумнівів, в повній мірі стверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі яких суддею відповідно до вимог ст.ст.245, 280 КУпАП всебічно і повно з`ясовано всі обставини справи.

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, а саме за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Відповідно до ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 11.06.2004 року «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст.276 КУпАП, у випадках, коли законом передбачається альтернативна підсудність (ч. 2 ст.276 КУпАП), питання про те, в який саме суд надіслати протокол про адміністративне правопорушення, вирішується відповідним органом внутрішніх справ.

Оскільки органом Національної поліції справу направлено за місцем вчинення правопорушення, що відповідає загальній підсудності, визначеній ч.1 ст.276 КУпАП, а передача справи для розгляду до іншого суду за місцем проживання порушника є правом, а не обов`язком суду, апеляційний суд не вбачає порушення правил підсудності.

При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь її вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст.130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.

Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судді місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

постанову судді Шевченківського районного суду м.Львова від 12 листопада 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, її апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк