ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2021 Справа №607/20696/21

провадження №3/607/9118/2021

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Ломакін В.Є., розглянувши матеріали, які надійшли від Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , приватного підприємця, до адміністративної відповідальності не притягувався,

за ч.1 ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 10.11.2021 р. серія ВАБ 815653, 11.10.2021 року о 12 год. 26 хв. гр. ОСОБА_1 у якого підтверджено діагноз «COVID -19» самовільно залишив місце самоізоляції (обсервації) за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив вимоги п.п.3 п.2-2 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 р. у відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. із змінами та доповненнями.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.1 ст.44-3 КУпАП, як порушення правил щодо карантину людей.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у судовому засіданні своєї вини у вчиненні правопорушення не визнав, просить суд закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі відсутності події та складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що він, перебував на самоізоляції за місцем проживання АДРЕСА_1 , а не за місцем реєстрації, як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення АДРЕСА_2 .

Суд, заслухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, вивчивши протокол та матеріали, додані до нього, вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч.1 ст.44-3 КУпАП з наступних правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 1 статті 44-3 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які передбачають конкретні правила щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм.

Зокрема, підпункт 3 пункту 2-2 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 р. «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2» (в редакції на момент вчинення правопорушення), порушення якого ставиться у вину ОСОБА_2 передбачає, що з 17 червня 2021 року на території України встановлюється «зелений» рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється : 3) самовільно залишати місця самоізоляції, обсервації.

Відповідно до п.9, п.10, п.14, п.15 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 р. «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», лікуючий лікар визначає на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я строк самоізоляції хворого на COVID-19 або особи з підозрою на інфікування COVID-19. Зобов`язання щодо самоізоляції припиняється автоматично після закінчення строку самоізоляції або з інших підстав, установлених цією постановою. Установлений строк самоізоляції може бути змінено відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я лікуючим лікарем, працівниками державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю. Особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими разом проживають. Поточний контроль за перебуванням особи в місці самоізоляції (далі - поточний контроль) здійснюється працівниками Національної поліції, Національної гвардії відповідно до внутрішнього порядку заходів з контролю за самоізоляцією, державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадовими особами, уповноваженими органами місцевого самоврядування. У разі надходження інформації про порушення дотримання умов самоізоляції особами з підтвердженим та підозрілим випадком COVID-19 та контактними особами, які перебувають на самоізоляції , лікуючий лікар та/або працівники державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадові особи, уповноважені органами місцевого самоврядування, повідомляють про таких осіб Національній поліції із зазначенням наявної інформації, передбаченої пунктом 11 цієї постанови. Після отримання зазначеної інформації поліцейські перевіряють дотримання особою умов самоізоляції. Поточний контроль працівниками Національної поліції, Національної гвардії, державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадовими особами, уповноваженими органами місцевого самоврядування, здійснюється шляхом проведення перевірки фактичного перебування осіб за зазначеними ними адресами самоізоляції.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він складається з: а)об`єкту; б) об`єктивної сторони; в) суб`єкту; г) суб`єктивної сторони.

Отже, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони правопорушення є - вина суб`єкта у формі умислу, а обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення - спосіб вчинення правопорушення, власне у даному випадку - це самовільне залишення місця самоізоляції.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Стаття 280 КУпАП, закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити із положень ст.251 КУпАП, згідно з якою, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічнихприладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Разом із тим, у відповідності до ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У протоколі про адміністративне правопорушення серія ВАБ 815653 від 10.11.2021 р. зазначено, що гр. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично проживає в АДРЕСА_1 , що й стверджується ним особисто в судовому засіданні.

Із довідки відділу обліку та моніторингу інформацій про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 05.11.2021 р. вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 28.05.2013 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З урахуванням того, що ОСОБА_1 інкриміновано саме самовільне залишення місця самоізоляції за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , а не за адресою фактичного проживання та встановивши той факт, що останній у зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення час перебував за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , відсутність в матеріалах справи про адміністративне правопорушення доказів, які б достеменно стверджували, на виконання п.15 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020р., що фактичною алресою свого перебування в період самоізоляції (обсервації) ОСОБА_1 вказав саме адресу: АДРЕСА_2 , а не адресу: АДРЕСА_3 , суд не вбачає однієї із обов`язкових ознак суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП, за якою останній притягується до адміністративної відповідальності, а саме - вини, та ознак об`єктивної сторони складу правопорушення.

Таким чином, суддя наголошує, що склад правопорушення, є єдиною підставою адміністративної відповідальності, структурно складається з двох груп ознак (об`єктивного і суб`єктивного характеру), які характеризують вчинене протиправне діяння як правопорушення. Відсутність хоча б однієї ознаки (елемента) тягне за собою відсутність самого складу правопорушення, а в свою чергу свідчить про відсутність правопорушення загалом.

Крім того, протокол про адміністративне правопорушення, без його належного правового аналізу, не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладенні в ньому повинні бути перевіренні за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

На підставі відповідної практики ЄСПЛ можна зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст. 6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Крім того, з огляду на те, що з часу прийняття Постанови КМ України №1236 від 09.12.2020р. до дня складання протоколу про адміністративне правопорушення від 07.11.2021 р. в неї неодноразово вносилися зміни, в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначена редакція нормативного акту, на який посилаються працівники поліції.

Наведені вище обставини свідчать про невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення від 07.11.2021 р. відносно ОСОБА_2 приписам ст.256 КУпАП, якими регламентовано вимоги до протоколу про адміністративне правопорушення.

Щодо наданого як доказ рапорта інспектора поліції суддя не може вважати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки рапорт - це письмове офіційне повідомлення про що-небудь вищій інстанції, керівництву, в якому стисло, але докладно викладена суть якої-небудь справи, тобто є внутрішнім службовим документом в спілкуванні між працівниками поліції. Крім того, працівник поліції, який склав вказаний рапорт не допитувався в судовому засіданні. Крім того, рапорт працівника поліції не містить фактичних даних на основі яких може бути встановлено наявність чи відсутність адмінправопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і тому в контексті положень ст.251 КУпАП не можуть бути доказом по даній справі.

Згідно із ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вищевказаний принцип знайшов відображення і в рішеннях Європейського Суду з прав людини («Капо проти Бельгії», 42914/98, 13.01.2005року, «Радіо Франс проти Франції», 53984/00, 30.03.2004 року...) за якими прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Відповідно до ст. 284 КУпАП у справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, передбачених ст. 24-1 КУпАП або про закриття справи.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю, зокрема за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вище наведені обставини, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст.129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальності сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що в діях останнього відсутня подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44- 3 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст.247 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ч.І ст.44-3, ст.247, ст.254, ст.266, ст.283, ст.284 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.44-3 Кодексу України про адміністративне правопорушення - закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

СуддяВ. Є. Ломакін