Дата документу 04.03.2021
Справа № 937/386/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Суддя Мелітопольського міськрайонного суду Запорозької області Міщенко Т.М., розглянувши матеріали адміністративної справи, які надійшли з Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого в ММК м. Мелітополь експедитором,

за ст. 173- 2 ч.1 КУпАП,

встановив:

08 грудня 2020 року о 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , висловлювався на адресу співмешканки ОСОБА_2 нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру.

В судове засідання, призначене на 23 лютого 2021 року на 09-30 год., ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки ОСОБА_1 не повідомляв, жодних клопотань від нього не надходило. Постановою суду від 23.02.2021 до ОСОБА_1 застосовано привід в судове засідання, призначене на 04 березня 2021 року на 09-30 год. Виконання приводу було доручено Мелітопольському РУП ГУНП в Запорізькій області, проте з відділу поліції ніяких матеріалів щодо приводу порушника до суду не надходило, ОСОБА_1 в судове засідання не доставлено.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності правопорушника ОСОБА_1 суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІУ "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами. Однак у ч. 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, належить Конвенції, ратифікованій Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Із моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов`язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 29 рішення по справі "Надточій проти України" Суд зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Проте, відповідно до практики Європейського суду, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», сторони в розумінні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Важливе значення мають і висновки у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" - заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 , будучи повідомленим про час та місце розгляду справи відносно нього в суді, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань не направляв, а отже ОСОБА_1 знав про судове провадження відносно нього, однак ним не цікавився, жодних заходів, направлених на обізнаність щодо стану відомого йому судового провадження не вчиняв, а отже не добросовісно користувався належними йому процесуальними правами та не виконував належним чином процесуальні обов`язки, у зв`язку з чим, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності правопорушника ОСОБА_1 на підставі наявних у справі доказів.

Факт скоєння правопорушення ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 285848 від 28.12.2020, рапортом в.о. пом. чергового Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області від 08.12.2020, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08.12.2020, а також письмовими поясненнями самого правопорушника, в яких зазначено, що він дійсно влаштував сварку зі своєю співмешканкою, в ході якої виражався в її сторону нецензурною лайкою, та поясненнями потерпілої.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_1 скоїв правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч. 1 КупАП, а саме: вчинення насильства в сім`ї.

Відповідно до ст. 33 КУпАП суд при накладенні стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_1 покарання в рамках санкції статті у вигляді штрафу .

Крім того, на підставі ст. 40? КУпАП України з правопорушника підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.33, 40?, 173-2 ч.1, 283, 284 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454 грн на користь держави.

Строк пред`явлення постанови до виконання 3 місяці.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у 15-денний строк з дня повідомлення про винесення зазначеної постанови, в порядку примусового виконання постанови з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд в продовж 10 днів з дня винесення постанови.

Суддя: