КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Васильєва М.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Яцевич Н.А.

представника Київської митниці Держмитслужби Глущенко Н.В.

захисника Бабич К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Короля Л. на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року, якою

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

- визнана винуватою у вчиненні порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України, та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн., без конфіскації безпосередніх предметів правопорушення;

- безпосередні предмети правопорушення - вилучену валюту, згідно протоколу про порушення митних правил № 0295/10000/21, а саме: 7 230 євро, що за курсом НБУ на день вчинення правопорушення становить 243 273,59 грн. та 1 000 доларів США, що за курсом НБУ на день вчинення правопорушення становить 27 846,10 грн., та які вилучені та згідно опису передані на відповідальне зберігання в касу митниці (Київська міська митниця ДФС, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-А), повернуто ОСОБА_1 ,

- стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454,00 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2021 року о 14 год. для проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «Д» ДП МА «Бориспіль» поступила громадянка Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 , що прибула до України з Китаю, м. Пекін, через Нідерланди, м. Амстердам, рейсом 1385, авіакомпанії «KLM». Для проходження митного контролю громадянка Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 своїми діями обрала канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявила про те, що переміщувані нею через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України, тобто, своїми діями засвідчила факти, що мають юридичне значення.

На підставі положень п. 4 ст. 336 та ст. 342 МК України, в якості використання однієї з форм митного контролю, співробітниками митниці було проведено усне опитування громадянки Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Кита ОСОБА_1 . На запитання співробітників митниці громадянка Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 повідомила, що переміщує через митний кордон України приблизно 3000 євро.

Після проведення опитування громадянки Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 було запропоновано пред`явити всю готівку в службовому приміщенні митниці. Громадянкою було видано готівку в розмірі 17229 євро та 1000 доларів США, що знаходились в одному з відділень сумки пасажирки (ручна поклажа). Готівка переміщувалась без ознак приховування. Зі слів громадянки Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 вся валюта належить їй особисто. Готівка була перерахована в службовому приміщенні митниці в присутності громадянки Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китаю ОСОБА_1 .

З пояснень наданих громадянко ОСОБА_1 , які містяться у справі, встановлено, що виявлені валютні цінності належать їй на праві власності, призначені для особистих цілей та оплати за лікування в одній з лікарень, злого умислу ОСОБА_1 не мала, про те, що для переміщення через митний кордон України на дані речі необхідні дозвільні документи, не знала. Своє порушення ОСОБА_1 визнала, мотивуючи незнанням порядку переміщення предметів через митний кордон України.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 366 Митного кодексу України, громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю за двоканальною системою.

Обрання «зеленого коридору» вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території, та свідчить про факти, що мають юридичне значення.

У протоколі зазначено, що пасажирка ОСОБА_1 митної декларації не заповнювала, з приводу декларування валютних цінностей до інспекторів митниці не зверталась, самостійно обрала форму проходження митного контролю - проходження через «зелений коридор» чим засвідчила про відсутність товарів, що підлягають письмовому декларуванню, або підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження. Будь-які документи на переміщення валютних цінностей через митний кордон України у пасажира при перетині зони митного контролю були відсутні.

Статтями 196, 197 МКУкраїни встановлено порядок переміщення через митний кордон України окремих видів товарів, на які встановлені заборони або обмеження.

Дії громадянки ОСОБА_1 мають ознаки порушення митних правил, передбачені ст. 471 МК України.

Не погоджуючись з постановою суду в частині накладеного адмінстягнення, представник митного органу Король Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду в частині повернення готівкових коштів іноземної валюти в розмірі 7 230 євро та 1 000 доларів США, застосувати до ОСОБА_1 стягнення, відповідно до санкції ст. 471 МК України, а саме конфіскацію обмежених товарів - 7 230 євро та 1 000 доларів США.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник митного органу, з посиланням на обставини, які викладені у протоколі щодо ОСОБА_1 , положення ст. ст. 366, 466 МК України, зазначає про те, що обставини вчинення порушення митних правил підтверджуються протоколом про порушення митних правил № 0295/10000/21, протоколом опитуванням в справі про порушення митних правил.

На думку представника митного органу, за наслідками розгляду справи по суті суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність вини в діях громадянки Макао Спеціального Адміністративного Регіону Народної Республіки Китай ОСОБА_1 у вчиненні порушенні митних правил передбаченого ст. 471 МК України, але безпідставно не застосував конфіскацію.

Так, апелянт акцентує увагу на те, що санкція ст. 471 МК України передбачає також конфіскацію товарів.

В апеляційній скарзі зазначається про те, що постанова Правління Національного банку України від 2 січня 2019 року № 3 «Про затвердження Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей» визначає порядок ввезення, пересилання на митну територію України, вивезення, пересилання з митної території України або транзит через митну територію України фізичними особами, юридичними особами та банками готівкової валюти і банківських металі.

Постанова Правління Національного банку України від 2 січня 2019 року № 5 «Про затвердження Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» визначає порядок ввезення, пересилання на митну територію України, вивезення, пересилання з митної території України або транзит через митну територію України фізичними особами, юридичними особами та банками готівкової валюти і банківських метал.

Відповідно до пункту 18 «Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 9999 євро, на підставі документів, що підтверджують зняття цією фізичною особою готівки з власних рахунків у банках і квитанції про здійснення валютно-обмінної операції з цією готівкою виключно на ту суму, що перевищує на день вивезення/пересилання в еквіваленті 9999 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Таким чином, як наголошує апелянт, законодавством України встановлено обмеження на переміщення через митний кордон України готівки в сумі понад 10 000 євро (в еквіваленті).

Акцентується увага й на тому, що ч. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, визначено, що Конвенція жодним чином не обмежує право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Пунктом 33 рішення Євроопейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії», визначено, що загальна вимога щодо декларування товарів, що переміщуються через митний кордон, яка поширюється на кожну особу, котра перетинає державний кордон, запобігає неконтрольованому ввезенню готівки в державу чи її вивезенню з неї. тому конфіскація у випадку недекларування готівки під час проходження митного контролю є частиною регуляторного механізму, який відповідає загальним інтересам суспільства.

Наведені положення норм міжнародного права співвідносяться з нормами національного законодавства України щодо регуляторного механізму держави, який реалізується шляхом встановлення державою обмежень щодо здійснення права на власність шляхом конфіскації заборонених та обмежених товарів.

ОСОБА_1 про день, час та місце проведення апеляційного розгляду повідомлена у встановленому законом порядку (ас. 102), до апеляційного суду не з`явилась, клопотань та заяв не подавала. Враховуючи думку учасників апеляційного розгляду, які не заперечували проти проведення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_1 , зважаючи на положення ч. 4 ст. 526 МК України, апеляційний суд доходить висновку про розгляд справи на підставі наявних матеріалів.

Під час апеляційного розгляду представника митного органу Глущенко Н.В. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, зазначила про те, що з оскаржуваною постановою в частині незастосування місцевим судом санкції - конфіскацію товарів, у даному випадку готівкових коштів, неможливо погодитись. Ключовим моментом у даній справі є той факт, що рішення Конституційного Суду України № 3-р(II)/2021 від 21 липня 2021 року, яке стосується категорії справ про порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України, в частині конфіскації товарів, не набрало законної сили, а норми ст. 471 МК України передбачають обов`язкову конфіскацію товарів.

Захисник Бабич К.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вказавши, що до суду першої інстанції було надано докази на підтвердження походження готівкових коштів, які перевозили ОСОБА_1 . Витрати, для яких були призначені кошти, були пов`язані з лікуванням. ОСОБА_1 необхідно було оплатити медичні послуги по сурогатному материнству. ОСОБА_1 не перший раз прилітала до України, але це було тільки пов`язано з підписанням договорів, а в цей раз з клінікою необхідно було розрахуватись готівковими коштами. Обмеження, які пов`язані з переміщенням готівкових коштів через митний кордон України ОСОБА_1 не була обізнана. Правопорушення вчинено ОСОБА_1 з необережності. Штраф, передбачений санкцією статті 471 МК України, було сплачено, жодних негативних наслідків для держави не настало. Вказані кошти є офіційною заробітною платою ОСОБА_1 , про що були надані документи в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи, які викладені в обґрунтування вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить такого висновку.

Частиною 7 ст. 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

З огляду на положення ч. 7 ст. 294 КУпАП, постанова суду першої інстанції в частині доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, а також розмір стягнення, накладеного на неї, апеляційним судом не переглядається, оскільки ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду вказані висновки суду не оскаржуються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника Київської митниці Держмитслужби в частині не застосування до ОСОБА_1 обов`язкової конфіскації товарів правопорушення, то апеляційний суд враховує таке.

Санкція ст. 471 Митного кодексу України, за якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, дійсно передбачає стягнення у виді штрафу та конфіскації товарів, які є безпосередніми предметами правопорушення, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, про що зазначено і в оскаржуваній постанові.

Вирішуючи питання щодо накладення додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації грошових коштів, суд першої інстанції врахував, що при вирішення питання про конфіскацію певного предмета правопорушення мають значення, зокрема: характеристика безпосереднього предмету правопорушення (чи загалом можливе його законне переміщення через митний кордон України, у тому числі чи підлягають сплаті митні платежі, інші податки, у зв`язку з переміщенням предмета правопорушення через митний кордон; джерело походження безпосереднього предмета правопорушення; причини, які призвели до порушення порядку проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контролю; мета переміщення порушником предмета через митний кордон України; наявність завданої державі шкоди; вартість безпосереднього предмета правопорушення; майновий стан порушника.

Суд дійшов висновку, що за матеріалами справи жодних даних, які б давали суду підстави вважати, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша незаконна діяльність - легалізація злочинних доходів, торгівля наркотиками, фінансування тероризму, ухилення від сплати податків, тощо - немає, що ввезення даної суми на територію України резидентами допускається за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі, а тому єдине діяння, яке вчинила ОСОБА_1 полягає в ненаданні митному органу відповідної декларації, за що вона підлягає адміністративному стягненню у виді штрафу.

Шкода, яку громадянка ОСОБА_1 потенційно могла завдати державі була незначною: вона не ухилялась від сплати мита та інших зборів і не завдавала державі іншої шкоди, якби вона ввезла гроші, не задекларувавши їх, оскільки органи влади лише не отримали б інформацію про те, що ці кошти опинилися на території держави. Таким чином, метою конфіскації було б не відшкодування майнової шкоди, завданої державі, оскільки вона не зазнала ніяких збитків внаслідок невнесення заявником відомостей до митної декларації. Крім того, як зазначив суд, застосування конфіскації в даному випадку є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою.

При прийнятті рішення судом також враховано, що відповідно до п. 10 ч. 2 Конвенції про захист заробітної плати № 95: «Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї».

Обтяжуючих відповідальність особи обставин судом не встановлено. При прийнятті рішення судом врахована наявність у громадянки ОСОБА_1 підтверджуючих походження валюти документів, її розмір та призначення валюти, а саме: довідка про отримання прибутку за роботою за контрактом, закордонний паспорт. В матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про незаконність походження вказаних коштів, а, навпаки, є відомості, які свідчать про легальне походження валюти.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що застосування конфіскації предметів за порушення митних правил в даному випадку є порушенням положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, а саме втручання в право громадянки ОСОБА_1 на повагу власності, так як є не пропорційним, оскільки покладає на неї «індивідуальний надмірний тягар».

Оцінивши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що конфіскація вилученої валюти буде сприяти лише погіршенню матеріального становища правопорушниці, її сім`ї та ніяк не сприятиме вихованню та попередженню вчиненню нових порушень (ас. 80-92).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Як зазначено уРішенні Конституційного Суду № 3-р(II)/2021 від 21 липня 2021року, Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша, перше речення частини другої статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (друге речення статті 21).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (частина шоста); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).

За частиною першою статті 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина (пункт 1); правовий режим власності (пункт 7).

Визначені у положеннях частини шостої статті 41 Основного Закону України вимоги щодо конфіскації майна, яка має застосовуватися виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, є конституційними гарантіями непорушності права приватної власності й спрямовані на захист кожної особи від протиправного позбавлення майна, що належить їй на законних підставах. Зважаючи на вказані конституційні приписи, Конституційний Суд України зазначає, що на законодавчому рівні можуть встановлюватися обмеження права приватної власності, зокрема, і у вигляді конфіскації майна.

Зазначені конституційні гарантії перебувають у взаємозв`язку з принципом верховенства права, оскільки «одним із проявів цього конституційного принципу є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права» (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008).

Конституційний Суд України наголошує, що відповідно до принципу верховенства права законодавець не може свавільно обмежувати конституційні права і свободи людини і громадянина при встановленні випадків, порядку та обсягу конфіскації майна.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Основного Закону України). Встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Конституційний Суд України зазначав, що «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) від 5 червня 2019 року № 3-р(I)/2019 вказано, що „право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів" (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначає, що право власності не є абсолютним і його здійснення має певні конституційно-правові межі. Конституція України допускає конфіскацію майна як обмеження права власності, зокрема, що може застосовуватися виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Однак можливість такого обмеження і його характер мають бути визначені законом не свавільно, а відповідно до Конституції України, у тому числі до встановленого нею принципу верховенства права і його вимоги - принципу домірності (пропорційності). Обмеження права власності у вигляді конфіскації майна має бути обумовлене захистом конституційного правопорядку, прав, свобод та гідності людини і громадянина, інтересів суспільства, держави, бути належним та необхідним заходом для досягнення такої легітимної мети, а також забезпечувати справедливий баланс між вимогами публічних інтересів та захистом права власності особи, не допускаючи надмірного впливу на адресатів, стосовно яких спрямоване зазначене обмеження.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 дійсно порушила вимоги ст. 471 МК України. Проте, представником митного органу не спростовано, що правопорушення нею вчинено з необережності, без приховування предмета. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перемістила грошові кошти, які отримані легальним шляхом, тобто мають законне походження, для використання в інтересах сім`ї. Окрім того, грошові кошти у виявленій у ОСОБА_1 сумі можуть бути переміщені через митний кордон України за умови письмового декларування, і при цьому вони не підлягають обкладенню митними платежами чи іншими податками та зборами, а, відтак, жодних негативних наслідків у виді майнової шкоди державі внаслідок вказаного порушення не настало. Таким чином, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній постанові, порушення митних правил полягає лише в тому, що грошові кошти не були письмово задекларовані порушником.

Європейський суд з прав людини на основі цих критеріїв у § 21 рішення у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява № 7460/03), зокрема, зазначив, що «положення Митного кодексу, які застосовуються в справі заявника, безпосередньо поширюються на всіх громадян, які перетинають кордон, та регулюють їх поведінку шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення. Таким чином, митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні «кримінальному звинуваченню» в розумінні статті 6 Конвенції».

У рішенні у справі «Gyrlyan v. Russia» від 9 жовтня 2018 року (заява № 35943/15) Європейський суд з прав людини наголосив, що законодавець «не залишає суду, який ухвалює вирок, будь-якої свободи розсуду в цій справі, пропонуючи вибір між штрафом в еквіваленті щонайменше незадекларованої суми, і конфіскацією незадекларованої готівки. У будь-якому випадку на користь держави було конфісковано незадекларовані кошти в повному обсязі … така жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права власності особи» (§ 31).

При цьому апеляційний суд враховує рішення Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2019 року у справі «Садоча проти України», в якому зауважується, що держави дійсно мають законний інтерес, а також обов`язок вживати заходів для виявлення та контролю за переміщенням готівки через кордони, оскільки великі суми можуть використовуватися для відмивання грошей, незаконного обігу наркотиків, фінансування тероризму або організованої злочинності, ухилення від сплати податків або здійснення інших серйозних фінансових правопорушень.

Загальна вимога щодо декларування, яка застосовується до будь-якої фізичної особи, що перетинає державний кордон, перешкоджає неконтрольованому ввезенню готівкових коштів до країни чи їх вивезенню з країни, а заходи з конфіскації, що є наслідком недекларування готівки митному органу, є частиною загальної схеми регулювання, призначеної для боротьби з цими правопорушеннями. Тому ЄСПЛ постановив, що захід з конфіскації відповідав загальним інтересам суспільства.

Разом з тим, Суд звернув увагу на те, що дії заявника щодо вивезення іноземної валюти з України не були незаконними за українським законодавством, оскільки дозволялося вивозити іноземну валюту, і сума, яка могла бути законно переміщена через митний кордон, не була обмежена, якщо вона була задекларованою. І це відрізняло цю справу від інших, де конфіскація застосовувався або до товарів, імпорт яких було заборонено, або до транспортних засобів, що використовуються для перевезення контрабанди. Також Суд врахував те, що заявник пояснив законність походження грошей, але національні органи влади не розглядали це питання, оскільки вони, очевидно, вважали це нерелевантним, принаймні для застосування конфіскації. Оскільки національний суд не здійснив оцінки законності походження грошей, а Уряд не висловив сумнівів щодо дійсності договору позики, ЄСПЛ також не став піддавати сумнівам законність походження конфіскованих грошей. На цій підставі Суд також відмежував цю справу від інших, коли конфіскація стосувалася активів, які були доходами від кримінального правопорушення, вони були визнані незаконно набутими або призначалися для використання в незаконній діяльності.

Окремо Суд оцінив поведінку заявника, зауваживши, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила, та нагадав: щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція - тяжкості правопорушення для покарання, за який вона призначається (у цій справі - невиконання вимоги щодо декларування).

Суд визнав, що конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що той міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі.

Таким чином, ЄСПЛ вирішив, що такий захід, як конфіскація майна, не був призначений як відшкодування майнової шкоди, оскільки держава не зазнала жодних збитків внаслідок недекларування грошових коштів заявником. Але цей захід був стримуючим і каральним заходом за своїм фактичним призначенням.

Суд не переконали доводи Уряду, що оцінка пропорційності була включена до рішень національних органів влади. Як зазначено у Рішенні, складається враження, що міркування щодо законного походження грошей, неумисного характеру дій заявника або відсутності ознак будь-яких інших порушень митних правил, незважаючи на те, що адвокат заявника порушував ці питання під час провадження, не мали жодного значення під час ухвалення рішення.

За цих обставин конфіскація всієї незадекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення, отже, було порушено статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції.

З огляду на обставини, встановлені під час розгляду справи, те, що протиправною поведінкою ОСОБА_1 був саме факт недекларування готівки у відповідному обсязі під час перетину кордону, з урахуванням того, що ввезення іноземної валюти в Україну не є незаконним за діючим законодавством, оскільки дозволяється ввезення іноземної валюти, але сума, яка може бути законно переміщена через митний кордон, не є обмеженою, якщо вона декларується; враховуючи особу винної, природу походження та мету використання грошових коштів (ас. 35-85), майновий стан ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування конфіскації предметів порушення митних правил у даному випадку є порушенням положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, тобто, є не пропорційним, оскільки покладає на ОСОБА_1 «індивідуальний надмірний тягар», на що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній постанові.

Таким чином судом першої інстанції правильно застосовано щодо ОСОБА_1 стягнення лише у виді штрафу без застосування додаткового стягнення у виді конфіскації товарів (грошових коштів), які є безпосередніми предметами правопорушення.

За встановлених обставин апеляційний суд доходить висновку, що постанова судді є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу представника митного органу необхідно залишити без задоволення, а постанову судді - без зміни.

Керуючись ст. 529 МК України, ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року щодо ОСОБА_1 за ст. 471 МК України, - залишити без зміни, апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Короля Л., - без задоволення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду М.А. Васильєва