КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС №755/5119/20 Постанова винесена суддею Дзюбою О.А.
Справа № 33/824/496/2021
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участю ОСОБА_2, потерпілого ОСОБА_1 , представника потерпілого Чайковської Л.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

на постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП

в с т а н о в и в:

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Як встановив суддя місцевого суду, 24 березня 2020 року о 18 год 50 хв ОСОБА_2 в м. Києві, по бул. Перова, керуючи автомобілем «Форд Фіеста», державний номерний знак НОМЕР_1 , не надала дорогу та здійснила зіткнення з автомобілем «Шевроле», державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями водій порушила п. 16.6 ПДР України та завдала матеріальних збитків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою справу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП стосовно неї закрити без встановлення винуватості.

За змістом доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вважає, що її винуватість у вчиненні правопорушення не була доведена, а суд, закриваючи провадження в справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не повинен був досліджувати питання щодо її вини у порушенні ПДР України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на узагальнений науково-консультативний висновок науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України та зазначає, що вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, а тому суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, встановлюючи її винуватість у вчиненні правопорушення.

Щодо фактичних обставин ДТП, то апелянт стверджує, що вона виїхала на перехрестя на дозволяючий сигнал світлофора, тому повинна була дотриматись п. 16.8 ПДР України і мала всі підстави для завершення маневру, отже вимоги п. 16.6 ПДР України не порушувала.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження її винуватості в скоєнні ДТП, тому суд безпідставно взяв до уваги пояснення другого учасника ДТП, які нічим не підтверджені.

Крім того, вказує на неповноту судового розгляду у зв`язку з тим, що судом не було вирішено її клопотання про проведення експертизи.

Вислухавши пояснення ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення потерпілого ОСОБА_1 щодо фактичних обставин ДТП та заперечення представника потерпілого ОСОБА_3 стосовно доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та додаткові докази, допитавши свідка, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст. ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язані з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом і правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП.

Зазначені вимоги закону при розгляді даної справи суддя місцевого суду дотримав, оскільки вислухавши пояснення ОСОБА_2 та дослідивши письмові докази, надав усім доказам об`єктивну оцінку, і, всупереч твердженням ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Разом з цим, оскільки на час прийняття остаточного рішення в справі закінчилися строки, передбачені ст. 38 КУпАП, провадження було закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, з чим не погоджується в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , але її твердження про те, що суд вийшов за межі повноважень, встановивши її винуватість у вчиненні правопорушення, є безпідставними.

За змістом ст. 284 КУпАП у справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 КУпАП; про закриття справи.

Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 КУпАП.

Пунктом 7 ст. 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Водночас ч. 2 ст. 38 КУпАП передбачає, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій і четвертій цієї статті.

Зі змісту наведених правових норм слідує, що закриття провадження на підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом тримісячного строку, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушенні - з дня його виявлення).

При цьому для обчислення встановленого законом строку для накладення адміністративного стягнення та закриття провадження в справі у зв`язку з його спливом необхідним є встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення - протиправної, винної дії чи бездіяльності.

Тобто закриття провадження в справі за п. 7 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення. А наявність можливого адміністративного правопорушення, не доведеного та не підтвердженого належними та допустимими доказами, не може бути достатньою підставою для закриття провадження в справі відповідно до п. 7 ст. 247 КУпАП.

Закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв?язку із закінченням на момент її розгляду строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою підставою, а відтак не звільняє суд обов`язку з`ясувати передбачені ст. 280 КУпАП обставини про те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, та навести виклад установлених під час розгляду справи обставин у постанові.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що суддя місцевого суду не повинен був досліджувати фактичні обставини справи та наводити у судовому рішенні висновки щодо винуватості особи у вчиненні правопорушення за наявності її вини.

Отже, вимоги апеляційної скарги про скасування постанови судді місцевого суду та прийняття нового рішення про закриття провадження в справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП без встановлення вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не підлягають задоволенню.

При цьому посилання ОСОБА_2 на висновок Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України від 07.11.2017 є безпідставним, оскільки згаданий висновок не є джерелом права.

Щодо висновків судді місцевого суду про вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, то апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з диспозицією ст. 124 КУпАП обов`язковою ознакою даного адміністративного правопорушення є наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями особи у виді порушення правил дорожнього руху та наслідками у вигляді пошкодження транспортних засобів або іншого майна.

Правила проїзду регульованих перехресть регламентовані пунктами 16.5 - 16.10 ПДР України.

Відповідно до положень п. 16.6 ПДР,повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Зміст поняття дати дорогу визначений у п. 1.10 ПДР. Так, під вимогою дати дорогу необхідно розуміти вимогу до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.

Висновок судді місцевого суду в постанові про винуватість ОСОБА_2 у порушенні п. 16.6 ПДР України, що призвело до пошкодження транспортних засобів, ґрунтується на даних, які містяться в: протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 218928 від 24 березня 2020 року, складеному уповноваженою на те особою, з дотриманням в цілому вимог ст. 256 КУпАП, де наведені необхідні та достатні дані щодо події ДТП (а.с. 1); схемі місця ДТП з уточненнями, на якій, окрім іншого, відображено організацію дорожнього руху на ділянці дороги, де відбулося ДТП, напрямок руху транспортних засобів безпосередньо перед зіткненням, кінцеве їх положення після зіткнення, характер та локалізацію механічних пошкоджень автомобілів (а.с. 3); поясненнях учасника ДТП ОСОБА_1 (а.с. 7).

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ДТП, внаслідок якої відбулось зіткнення автомобілів «Форд Фіеста» під керуванням ОСОБА_2 та «Шевроле» під керуванням ОСОБА_1 сталася на регульованому перехресті бульвара Перова та проспекта Алішера Навої в м. Києві, за обставин коли автомобіль «Форд Фіеста», рухаючись по бульвару Перова, здійснював поворот ліворуч на проспект Алішера Навої, а автомобіль «Шевроле» рухався по бульвару Перова в зустрічному напрямку прямо.

Як вбачається з пояснень водія ОСОБА_1 , наданих відразу ж після ДТП, він рухався зі сторони вул. Визволителів по бульвару Перова в крайній правій смузі на зелене світло світлофора, коли перед ним виїхав автомобіль «Форд Фіеста».

Більш детальні пояснення водій ОСОБА_1 надав в суді апеляційної інстанції, стверджуючи, що водій ОСОБА_2 , не надавши йому дорогу, почала здійснювати поворот ліворуч, перетинаючи його напрямок руху, у той момент, коли він вже виїхав на перехрестя на дозволяючий сигнал світлофора, тому і не міг запобігти зіткненню.

Крім того, як пояснив ОСОБА_1 , при оформленні матеріалів ДТП працівники поліції переглянули відеозапис ДТП з камери відеоспостереження, яка охоплює перехрестя, та прийняли рішення про порушення ОСОБА_2 ПДР України.

За поясненнями ОСОБА_2 від 24 березня 2020 року, вона здійснювала поворот ліворуч з бульвара Перова на проспект Алішера Навої, коли в неї в?їхав інший автомобіль, що рухався в крайній правій смузі по бульвару Перова. Вважала, що оскільки всі автомобілі зустрічної смуги зупинились, автомобіль-учасник ДТП їхав через перехрестя на жовтий чи червоний сигнал світлофора.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 надала більш детальні пояснення, в яких зазначила, що вона рухалась по бульвару Перова та зайняла відповідну крайню смугу для виконання повороту ліворуч. Усі авто, які рухалися в зустрічному напрямку зупинилися, оскільки для них вже ввімкнувся жовтий сигнал світлофора, який за мить змінився на червоний. Саме в той момент вона почала виконувати маневр повороту, але із-за стоячих навпроти автомобілів несподівано з`явився автомобіль «Шевроле» та відбулось зіткнення.

За позицією ОСОБА_2 водій «Шевроле» намагався «проскочити» перехрестя на забороняючий сигнал світлофору, але із-за стоячих у світлофора автомобілів він просто не бачив, що саме відбувається на перехресті, зокрема, що вона завершувала маневр повороту з дотриманням ПДР України.

Для перевірки пояснень ОСОБА_2 щодо механізму розвитку ДТП та обставин складання протоколу про адміністративне правопорушення в суді апеляційної інстанції був допитаний в якості свідка працівник патрульної поліції ОСОБА_4 , який пояснив, що рішення про складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 було прийнято після перегляду відеозапису ДТП з відеокамери спостереження.

Свідок надав суду вказаний відеозапис, після перегляду якого, з огляду на те, що учасники судового розгляду не заперечували, що він стосується цієї події ДТП, з упевненістю можна стверджувати, що водій ОСОБА_1 виїхав на перехрестя на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора (як до виїзду на перехрестя, так і після зіткнення водії попутного напрямку ще певний час продовжували рух), а водій ОСОБА_2 , повертаючи на регульованому перехресті ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, в порушення вимог п. 16.6 ПДР не надала дорогу транспортному засобу під керуванням ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення та пошкодження транспортних засобів.

За вказаних обставин всі доводи ОСОБА_2 про те, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України є неспроможними, отже є правильним висновок судді місцевого суду про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Що стосується доводів апелянта про неповноту судового розгляду, то вони є надуманими, оскільки в постанові суддя місцевого суду зазначив, що ОСОБА_2 в судовому засіданні відмовилась від заявлених раніше у письмовому виді клопотань про призначення експертизи та допит працівників поліції, що апелянтом не було спростовано.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що судове рішення постановлено з дотримання вимог ст. ст. 38, 247, 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко