Справа № 242/5429/21
Провадження № 3/242/2045/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2021 року м. Селидове

Суддя Селидівського міського суду Донецької області Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Носаль А.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Косенка О.М., прокурора Новікова В.С., розглянувши матеріали об`єднаної справи про адміністративне правопорушення, що надійшла з Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в Донецькій області, відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Українськ, Донецької області, ІПН НОМЕР_1 , який має вищу освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, працює тренером викладачем, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

В с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 47-01/234/21 від 20.10.2021 року, відповідно до рішення Селидівської міської ради від 27.11.2020 року № 8/1-1 ОСОБА_1 розпочав виконання обов`язків Селидівського міського голови. Згідно з рішенням Селидівської міської ради від 24.05.2021 року № 8/7-165 повноваження ОСОБА_1 як Селидівського міського голови достроково припинено. Оскільки м. Селидове є містом обласного значення, то посада Селидівського міського голови відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» відноситься до третьої категорії. Таким чином, відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону, він є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону. Згідно з приміткою до статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» особи, посади які частиною першою статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» віднесені до першої - третьої категорій відносяться до службових осіб які займають відповідальне та особливо відповідальне становище. Тому, згідно з абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 1, абзацом першим частини другої статті 45 Закону, приміткою до статті 172-6 КУпАП ОСОБА_1 є суб`єктом декларування та суб`єктом правопорушення. Натомість, ОСОБА_1 будучи суб`єктом декларування, несвоєчасно подав декларацію перед звільненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є порушенням абзацу першого частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції». Тим самим, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та захисник Косенок О.М. в судовому засіданні факт адміністративного правопорушення не визнали і зазначили, що положеннями ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не передбачені строки подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Прокурор Новіков В.С. в судовому засіданні просив суд притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті.

Суд, заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, захисника та прокурора, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Вислухавши прокурора, особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до рішення Селидівської міської ради від 27.11.2020 року № 8/1-1 ОСОБА_1 розпочав виконання обов`язків Селидівського міського голови.

Згідно з рішенням Селидівської міської ради від 24.05.2021 року № 8/7-165 повноваження ОСОБА_1 як Селидівського міського голови достроково припинено.

Оскільки м. Селидове є містом обласного значення, то посада Селидівського міського голови відповідно до ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» відноситься до третьої категорії.

Таким чином, відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону, він є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону.

Згідно з приміткою до статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» особи, посади які частиною першою статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» віднесені до першої-третьої категорій відносяться до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Пунктом 14 частини 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що суб`єкти декларування особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно примітки до ст. 172-6 КУпАП, суб`єктами правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього закону, є посадові особи місцевого самоврядування.

Отже, згідно з абзацом 15 ч. 1 ст. 1, абзацом 1 ч. 2 ст. 45 Закону, приміткою до ст. 172-6 КУпАП, ОСОБА_1 є суб`єктом декларування та суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно пункту 5 частини 1 ст. 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належить до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.

Положенням частини 9 статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що нормативно-праві акти Національного агентства підлягають держаній реєстрації міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до пп. 2 п. 5 розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК № 168/19 від 12 грудня 2019 року «Про затвердження змін до рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 32, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2019 року за № 1300/34271, який вступив в дію 01 січня 2020 року, декларація перед звільненням подається відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 Закону не пізніше двадцяти робочих днів з дня припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону.

Таким чином, відповідно до Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 , повноваження якого було достроково припинено 24.05.2021 року, відповідно до вимог абзацу другого ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний був подати не пізніше 00 годин 00 хвилин 22.06.2021 року декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період на охоплений раніше поданими деклараціями (перед звільненням).

Разом з тим, ОСОБА_1 стверджує, що він не був ознайомлений з Порядком формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року), і таких доказів не надано.

При цьому суд звертає увагу, що декларація особи перед звільненням, ОСОБА_1 подана 29.06.2021 року.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням того, що за частиною 1 статті 172-6 КУпАП відповідальність настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В протоколі № 47-01/234/21 від 20.10.2021 року головний спеціаліст відділу контролю за своєчасністю подання декларацій Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції зазначено про несвоєчасне подання декларації після звільнення, а саме порушенням строків визначених в п. п 2 п. 5 розд. II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10.06.2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року), у 20 робочих днів з дня припинення діяльності.

Тобто, фактично йдеться мова про те, що адміністративна відповідальності за даною статтею указаного Кодексу настає при умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

З об`єктивної сторони таке правопорушення може виявлятися у формі умисного неподання суб`єктом декларування декларації.

З суб`єктивної сторони зазначене правопорушення характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.

Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного діяння, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що мають свідчити фактичні обставини конкретної справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу.

Передбачення це розумове уявлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При вчиненні порушення винний усвідомлює зміст конкретних наслідків свого діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Отже, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням та наслідками.

Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання - це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети.

Таким чином, для притягнення особи до відповідальності має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачений ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.

Відповідно є дійсним факт того, що вирішуючи в цій справі питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації перед звільненням особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема, його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації.

Для розкриття об`єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.

Так, примітка до ст. 172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб`єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема ч. ч. 1, 2 ст. 45 Закону, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Тобто, вищезазначеною нормою закону чітко визначено строк і порядок подачі особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації.

Проте, як випливає з положень ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Тобто, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Він зазначає про те, що в ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання щорічно до 1 квітня.

Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну (автоматичну) констатацію несвоєчасності такого подання, адже вимагає установлення факту того, що особі були відомі строкові рамки для подання такого типу декларації визначені Національним агентством в п. п. 2 п. 5 розд. II наведеного Порядку.

Так, з цього питання Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 роз`яснення «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017року № 223-943/0/4-17, зауважив, що в ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі) коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, вміщено формулювання щорічно до 1 квітня.

Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

В постанові від 10 вересня 2019 року в справі № 200/18903/17 Верховний Суд зауважив, що згідно з ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у п. 1, підпунктах «а» і «в» п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Згідно з положеннями ст. 48 цього Закону НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається самим НАЗК.

Згідно з Роз`ясненням щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затвердженим рішенням НАЗК від 11 серпня 2016 року № 3, декларація суб`єкта декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими таким суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день, що передує дню подання декларації.

Статтею 49 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

НАЗК перевіряє факт подання відповідно до цього Закону декларацій особами, зазначеними у п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, НАЗК письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному ч. 1 ст. 45 України «Про запобігання корупції».

Посадовою особою, яка склала протокол не надано достовірних і переконливих доказів того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» саме в день звільнення, або перед звільненням чи в день звільнення був повідомлений державним органом, в якому він працював, про необхідність подання декларації при звільненні, або отримував повідомлення НАЗК про факт неподання декларації.

Тобто, ВС у наведеній справі зауважив, що в такій категорії справ установленню підлягає факт роз`яснення положень ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» і рішень НАЗК щодо обов`язку та строку подання декларації при звільненні, особі, якій інкримінується факт несвоєчасного подання та факт умисного неподання нею такої декларації.

Сам ОСОБА_1 у судовому засіданні суду заперечував умисел на вчинення правопорушення. Стверджував, що йому не роз`яснювали положень рішень НАЗК щодо обов`язку та строку подання декларації перед звільненням, а тому він її подав 29.06.2021 року.

На думку суду, усі надані суду докази свідчать лише про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо необхідності подання щорічної декларації. Проте жоден із наведених доказів не містить даних про обізнаність ОСОБА_1 в обов`язковості подання окремої декларації перед звільненням та про умисне невчасне неподання ним такої декларації.

Більше того, з матеріалів провадження видно, що ОСОБА_1 подав декларацію, передбачену ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» 29.06.2021 року, тобто саме в той день коли Селидівською міською радою Донецької області було спрямовано повідомлення № 02-21д/7-1105 Національному агентству про факт неподання такої декларації.

На думку суду, немаловажним є і той факт, що Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який затверджено рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 3 (у редакції наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 12 грудня 2019 року № 168/19) відповідно Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 23 липня 2021 року № 448/21, визнано таким, що втратив чинність.

В той самий час, Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 23 липня 2021 року № 448/21, взагалі не встановлює строків подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, перед звільненням.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

ВС у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 473/2010/17 вказав, що розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

За таких умов на цьому етапі, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 40-1, ч. 1 ст. 172-6, 280, 283 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Повний текст постанови проголошено 14 грудня 2021 року о 09 годині 45 хвилин.

Суддя Н.О. Хацько