3/758/948/21 Категорія 368
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року cуддя Подільського районного суду м.Києва Зубець Ю. Г., розглянувши матеріали, що надійшли від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О., про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , працюючого на посаді начальника УПСП ЮД АТ «Укрсиббанк», адреса місця роботи: м. Київ, вул. Андріївська, 2/12

за ч. 1 ст. 183-13 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 1 від 17 грудня 2020 року, ОСОБА_1 24 листопада 2020 року (виявлено 01.12.2020 р.) по вул. Ю. Поправки, 6, оф. 17 у м. Києві, будучи начальником УПСП ЮД АТ «Укрсиббанк», не виконав законні вимоги приватного виконавця щодо усунення порушень законодавства про виконавче провадження, що виразилося у ненаданні інформації на законні вимоги приватного виконавця щодо реквізитів рахунку боржника, всупереч п. 6 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання ОСОБА_1 з`явився. Свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 КУпАП, не визнав та пояснив, що вимога приватного виконавця від 06.11.2020 р. № 6667, копія якої наявна в матеріалах справи, не містила посилання на норму закону, відповідно до якої приватний виконавець мав би право на отримання інформації саме про номер рахунка боржника, а ті норми, на які були посилання, такого права не надавали. Банк правомірно відмовив у наданні інформації про номер рахунка. При цьому уся інша інформація, що була зазначена у вимогах і право на отримання якої мав приватний виконавець, була належним чином надана банком приватному виконавцеві. Приватний виконавець має право отримати інформацію про номер рахунка безпосередньо від боржника, який зобов`язаний надати виконавцеві інформацію, зокрема про рахунки в банках, відповідно до п. 3 ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, приватний виконавець може отримати інформацію про номер рахунка від банку за рішенням суду. Просив звернути увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення № 1 приватний виконавець зазначає, що відповідальність за вчинене правопорушення передбачена ст. 183-13 КУпАП, проте зазначена стаття у КУпАП відсутня. Отже, протокол складено з порушенням вимог, встановлених ст. 256 КУпАП.

Вислухавши пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, а саме: протокол про адміністративне правопорушення, акт приватного виконавця, виклик приватного виконавця, вимогу виконавця, лист АТ «Укрсиббанк», електронне повідомлення Національного банку України, запит приватного виконавця, суд прийшов до висновку, що, відповідно до ст.247 КУпАП, справа відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 КУпАП.

Згідно з вимогами п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операцій за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Як вбачається з вимог ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку в процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Таким чином, обсяг інформації, право на отримання якої від банку має приватний виконавець, чітко і вичерпно визначений Законом України «Про банки і банківську діяльність», так і Законом України «Про виконавче провадження». Цей обсяг включає лише інформацію про: наявність рахунків, стан рахунків, рух коштів та операції за рахунками. Отже, цей обсяг не включає інформацію про номер рахунка.

Банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів.

Таким чином, законодавець відносить інформацію по руху грошових коштів та операцій за кожним банківським рахунком клієнта до банківської таємниці.

Частина 6 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» наділяє Національний банк України правом видавати нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю та надавати роз`яснення щодо застосування таких актів. Отже, саме Національний банк є єдиним регулятором в Україні з питань банківської таємниці.

Зазначеним актом є правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджені постановою Правління НБУ від 14.07.2006 № 267. Відповідно до п. 3.10 зазначених Правил, банк зобов`язаний надати інформацію органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям в обсязі, порядку та у випадках, визначених у статті 62 Закону про банки. Вимога приватного виконавця на отримання інформації, яка містить банківську таємницю, повинна: містити вихідний номер, дату складання, адресат (банк), прізвище, ім`я, по батькові приватного виконавця, його адресу; бути надана за підписом приватного виконавця, скріпленого печаткою, містити передбачені Законом про банки підстави для отримання цієї інформації; містити посилання на норми закону, відповідно до яких приватний виконавець має право на отримання такої інформації. Банк відмовляє в розкритті інформації, що містить банківську таємницю, якщо за своєю формою або змістом вимога приватного виконавця не відповідає вимогам підпунктів 1 - 4 пункту 3.10 глави 3 цих Правил.

Таким чином, вимога приватного виконавця від 06.11.2020 р. № 6667, копія якої наявна в матеріалах справи, не містила посилання на норму закону, відповідно до якої приватний виконавець мав би право на отримання інформації саме про номер рахунка боржника, а ті норми, на які були посилання, такого права не надавали. Банк правомірно відмовив у наданні інформації про номер рахунка. При цьому уся інша інформація, що була зазначена у вимогах і право на отримання якої мав приватний виконавець, була належним чином надана банком приватному виконавцеві.

Оцінюючи наявні в матеріалах документи, приходжу до висновку про те, що вони не містять належних та допустимих доказів про умисний характер дій начальника управління УПСП ЮД АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 по невиконанню законних вимог приватного виконавця щодо усунення порушень законодавства про виконавче провадження, що виразилося у ненаданні інформації на законні вимоги приватного виконавця щодо реквізитів рахунку боржника.

Відповідно до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів у справі та з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, як зазначено в ч.2 ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП і не може бути перекладений на суд.

Вказане відповідає вимогам Конституції України та практиці ЄСПЛ.

Так, відповідно до вимог ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п.2 ст.6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст.6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, вважаю, що у справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин, відповідно до ст.247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю за відсутністю в його діях події та складу правопорушення, передбаченого ст. 188-13 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 118-13, 247, 294, 307, 308 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено, її захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 КУпАП, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва.

Суддя Ю.Г. Зубець