ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 33/818/617/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його захисника - адвоката Сніжка П.В., а також представника Слобожанської митниці Держмитслужби Тиндика М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Сніжка П.В. на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Тунісу, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст 483 МК України та на нього накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 483 МК України у виді штрафу у розмірі 124 585, 20 грн та на підставі ч. 2 ст. 541 МК України стягнуто 124 585, 20 грн.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 04.03.2020 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), в зоні діяльності Слобожанської митниці Держмитслужби на митну територію України з метою особистого користування в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року», було ввезено автомобіль AUDI A4, реєстр. знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , (країна реєстрації Литва). Під час митного оформлення транспортного засобу, ОСОБА_3 було подано письмову митну декларацію, в якій він зазначив вартість автомобіля 4500 євро ( за курсом НБУ на 04.03.2020 року - 124585,20 грн).

Для митного контролю та оформлення транспортного засобу, в якості підстави для його переміщення через митний кордон України, громадянин Аті ОСОБА_5 зокрема, надав довіреність від ОСОБА_6 на право користування зазначеним автомобілем ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) від 02.03.2020 реєстр. номер LG- засвідчену підписом і печаткою нотаріуса Violeta Bagdanskiene Литовська Республіка.

З метою перевірки достовірності інформації, зазначеної в документах поданих громадянином ОСОБА_3 для митного оформлення автомобіля, Слобожанською митницею Держмитслужби було направлено відповідний запит до нотаріуса Violeta Bagdanskiene Литовська Республіка.

05.06.2020 року Слобожанською митницею Держмитслужби отримано відповідь нотаріуса ОСОБА_7 , згідно якої довіреність від 02.03.2020 року реєстр. номер LG- є підробленою.

По данному факту у відношенні громадянина Аті ОСОБА_5 був складений протокол про порушення митних правил за ознаками ч.1 ст. 483 МК України, вищезазначений автомобіль AUDI A4 , реєстр. знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2007 року випуску, вартістю 124585,20 грн не вилучався у зв`язку з відсутністю відомостей про його місцезнаходження.

Не погодившись з прийнятим рішенням захисник Сніжко П.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 07.12.2020 року та закрити провадження у справі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що електронний лист від 02.06.2020 року №38, який надійшов від нотаріуса ОСОБА_7 про те, що вона не завіряла довіреність реєстр. номер LG- не встановлює вину особи, яка притягається до відповідальності та будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх слів нотаріус не надала. Крім того, в додатках до листа ( арк. 28-29) зазначено копії довіреностей на 3 аркушах, але не вказано, які саме довіреності долучено до листа. До того ж, матеріали справи не містять доказів направлення листа до Литви. Також, в матеріалах справи міститься переклад запиту № 7-14-20-20/7-14-20-05/14/5591 на англійській мові, в якому зазначені зовсім інші реквізити документів та технічні характеристики і марки автомобілів. Вказує, що митним органом не наведено доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .Вказує на те, що чинне законодавство Литовської Республіки не зобов`язує ОСОБА_1 бути присутнім при оформленні довіреності. Зазначає, що довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами та може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі, посилається на відповідну статтю 2.137 ЦК Литовської республіки. Крім того, довіреність, як односторонній правочин, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Також зазначає, що в Литовській республіці діє спеціальний інтернет ресурс, де передбачена можливість створити довіреність в електронному вигляді та для цього необхідно скористатися інтернет платформою за адресою - АДРЕСА_2 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника Сніжка П.С., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення представника митниці, який вважав постанову судді законною та обгрунтованою і заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, ст. 489 МК України, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Диспозиція ч.1 ст. 483 МК України передбачає, що це правопорушення характеризується діями, що спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України із приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості. Тобто, особи, які переміщують товари на митну територію України, повинні дотримуватися митних правил, визначених у Кодексі, за порушення (недотримання) цих правил у Кодексі передбачено адміністративну відповідальність.

Аналізуючи зміст цієї статті, а також усталену судову практику по цій категорії справ. апеляційний суд дійшов висновку, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 483 МК України, вимагає наявність в діях особи вини у скоєному правопорушенні у формі прямого умислу.

Відповідно до вимог ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що як підставу для переміщення автомобіля марки «AUDI A4», реєстр. знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 через митний кордон України, Аті ОСОБА_5 надав довіреність від ОСОБА_6 на право користування зазначеним автомобілем ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) від 02.03.2020 реєстр. номер LG-, засвідчену підписом і печаткою нотаріуса ОСОБА_7 .

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 МК України, суд першої інстанції послався на відомості протоколу про порушення митних правил від 30.06.2020 року №0676/80700/20 (арк 5-9), відомості доповідної записки головного державного інспектора ВОР Філоненка О. від 30.06.2020 року №1190/7.14-20-01 (арк 3-4), відомості диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску (арк 13), відомості митної декларації від 04.03.2020 року (арк 15-16), відомості довіреності від 02.03.2020 року реєстр. номер LG- (арк 25-27), відомості листа нотаріуса ОСОБА_7 (арк 32).

Проте, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник митниці заявив, що доказом порушення ОСОБА_3 митних правил є лише протокол про адміністративне правопорушення, який складений працівником митниці. Також представник митниці пояснив, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 складався безпосередньо за фактом скоєння адміністративного правопорушення, а сам ОСОБА_2 був згодом запрошений до митниці для підпису цього протоколу та ознайомлення з ним без перекладача та захисника - адвоката.

Під час апеляційного розгляду, внаслідок дослідження доводів апеляційної скарги, а також відомостей, що є наявні в матеріалах цієї справи, суд апеляційної інстанції встановив відомості, які свідчать на користь поданої апеляційної скарги.

Посилаючись на вищенаведені докази, що надані працівником митниці стосовно порушення ОСОБА_3 митних правил, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки, як цим доказам, так і фактичним обставинам справи, а також не досліджував наявність вини, як обов`язкової ознаки адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , у зв`язку із чим, висновки про виннуватість особи в скоєнні правопорушення належним чином не обґрунтував.

Зокрема. в матеріалах справи містяться первинні письмові пояснення ОСОБА_1 ( арк. 17), в яких останній вказує, що не був присутнім при оформленні на його ім`я довіреності, а на час пред`явлення митному органу вказаної довіреності, не знав і не міг знати, що така довіреність є підробленою чи з іншими вадами, оскільки отримав її від свого знайомого.

Ці відомості ОСОБА_2 підтвердив своїми безпосередніми поясненнями в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Крім того, 05.06.2020 року на запит працівників митниці надійшов лист-відповідь від нотаріуса ОСОБА_7 (арк. 32), в якому вона повідомила, що довіреність від 02.03.2020 року за реєстр. номером LG- вона не засвідчувала, та вважає її підробленою.

Не ставлячи під сумнів відомості, повідомлені нотаріусом Violeta Bagdanskiene Литовської Республіки про те, що довіреність від 02.03.2020 року реєстр. номер LG- нею не видавалась - суд апеляційної інстанції бере до уваги та вбачає відсутність відомостей про причетність безпосередньо ОСОБА_1 до дій, пов`язаних з підробленням довіреності, а також те, що в матеріалах справи та за змістом протоколу не має будь-яких об`єктивних відомостей на підтвердження того, що ОСОБА_2 , надаючи цей документ працівникам митниці при перетині кордону був достовірно обізнаний в тому, що він не є чинним або підробленим.

Крім того, надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначив, що відомості, які зафіксовані в протоколі, що до підробки довіреності, його відверто здивували, оскільки він отримав цю довіреність особисто від свого знайомого - власника транспортного засобу, і цей транспортний засіб не є в реєстрах розшуку або викрадених автомобілів, та в міжнародному розшуку по базі Інтерполу, як викрадений, не значиться. При цьому він пояснив, що завдяки ввезенню цього транспортного засобу на територію України він лише ним користувався, без будь-якого оформлення чи переоформлення права власності на тривалий період часу та не мав наміру на відчудження цього автомобіля. Більш того, ОСОБА_2 зазначив, що якщо б він знав, що довіреність підроблена, то він одразу повідомив би про це працівників поліції або митниці, як законослухняна людина. Що ніколи не притягалася до юридичної відповідальності. В тому числі, за порушення митних правил.

Разом з цим, матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо встановлення обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_8 було відомо до та під час перетину митного кордону, що довіреність має вади або підроблена.

При цьому, варто врахувати те, що ОСОБА_2 добровільно, не приховуючи будь-яких документів або відомостей, надав цю довіреність разом з іншими документами, працівникам митниці, вважаючи її чинною, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-якого умислу, в тому числі, корисного, в діях ОСОБА_1 під час перетину митного кордону.

Під час апеляційного розгляду встановлено, безпосередньо з пояснень представника митниці Тиндика М.В., що цей транспортний засіб дійсно не перебуває у розшуку, а власник транспортного засобу ОСОБА_6 , працівниками митниці ніяким чином не опитувався. Також, будь-яких звернень до власника транспортного засобу з проханням надати пояснення з приводу обставин оформлення довіреності від 02.03.2020 року за реєстр. номером LG- матеріали справи не містять.

Представник митниці будь-яких письмових заперечень в обгрунтування своєї позиції не надав, внаслідок чого суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді постанови, досліджував та враховував наявні у справі відомості, що отримані з пояснень учасників процесу.

Апеляційний суд вважає, що для об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, працівники митниці повинні були звернутись до того, хто видав цю довіреність, а саме власника майна ОСОБА_6 , який безпосередньо займався питаннями її оформлення та безпосередньо мав відношення до зазначення в ній достовірних відомостей, зокрема, оформлення її у порядку, передбаченому законом. З огляду на те, що довіреність є одностороннім правочином та її видача не вимагає згоди представника, то відповідно обов`язки може створювати лише для особи, яка його вчинила.

Поряд з цим, з протоколу про порушення митних правил №0676/80700/20 (арк.5-9) вбачається, що ОСОБА_8 були роз`яснені права, передбачені частиною четвертою ст. 494, ст. 498 Митного кодексу України, але залишилося незрозумілим. Як такі дії проведені без участі перекладача та захисника. Участь яких була обов`язковою, враховуючи те, що особа не володіє українською мовою та є юридично необізнаною.

Однак, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_2 є громадянином Тунісу, та не володіє державною (українською) мовою, працівник митниці, який складав протокол, не надав відомостей, які підтверджують те, що ОСОБА_2 дійсно був повідомлений, зрозумілим для нього способом, про його права та обов`язки. В матеріалах справи також немає підтвердження того, що він зрозумів, якими саме правами він може користуватись, оскільки в протоколі немає відомостей про присутність під час його складання перекладача, а також захисника, що свідчить про порушення права ОСОБА_1 на захист.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справах «Енгель та інші проти Нідерландів» («Engel and Others v. the. Netherlands», 08 червня 1976 року, no. 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72), «Озтюрк проти Німеччини» («Ozturk v. Germany», 21 лютого 1984 року, no. 8544/79), «Лутц проти Німеччини» («Lutz v. Germany», 25 серпня 1987 року, no. 9912/82), тлумачить поняття «кримінальний» автономно, тобто незалежно від національної термінології, включаючи сюди адміністративні, дисциплінарні, митні проступки тощо.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 24 листопада 2011 року у справі «Загородній проти України», заява № 27004/06 суд зазначив, що особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі «Ханжевачкі проти Хорватії» (Hanzevadki v. Croatia), заява № 17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями).

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Крім того, висновок працівників митниці про підробку довіреності ґрунтується на твердженнях, що містяться лише у листі-відповіді від нотаріуса ОСОБА_7 від 05.06.2020 року (арк. 32), що вочевидь є недостатнім, оскільки вона не повідомила та не надала відомостей про те, хто і в який спосіб підробив цю довіреність. Не має таких відомостей і в матеріалах провадження, тобто працівники митниці, складаючи протокол про порушення митних правил грунтували свої висновки про їх наявність лише на припущеннях, тобто не маючи об`єктивно встановлених відомостей про причетність ОСОБА_1 до підроблення довіреності. Використання підробленої довіреності без належного усвідомлення особою її нікчемності або підроблення вочевидь свідчить про відсутність такої ознаки цього правопорушення як - вина. При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що вчинення дій, передбачених ч.1 ст. 483 МК України, а саме переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з поданням органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів, документів, що містять неправдиві відомості - передбачають лише наявність прямого умисла на їх вчинення. Відсутність таких доказів свідчить про відсутність складу правопорушення, що унеможливлює притягнення ОСОБА_1 до відповідальності. Суб`єктивна сторона характеризується умисною формою вини. Для кваліфікації дій за ст. 483 МК України, немає значення мотив і мета їх учинення, а також те, чи настали від цього шкідливі наслідки.

Твердження захисника Сніжка П.В. про те, що в матеріалах справи міститься переклад запиту № 7-14-20-20/7-14-20-05/14/5591 (арк. 30) на англійській мові, в якому зазначені зовсім інші реквізити документів та характеристики автомобілів, заслуговують на увагу, оскільки з даного документу об`єктивно вбачається інші відомості, ніж ті, що зазначені в перекладі, який направлявся литовському нотаріусу, тобто в запиті на англійській мові вказані марки машин BMW 323 з реєстр. номером (PL) RP 73160, та VIN- НОМЕР_3 та VOLKSWAGEN NEW BEETLE з реєстр. номером НОМЕР_4 та VIN- НОМЕР_5 . Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 переміщував транспортний засіб через митний кордон України марки AUDI A4 реєстр. номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , а тому суд апеляційної інстанції вбачає суперечності у достовірності відомостей, вказаних в запиті № 7-14-20-20/7-14-20-05/14/5591 (арк. 30) на англійській мові у порівнянні зі змістом перекладу.

Виходячи з положень ст. 8 ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Посилання адвоката Сніжка П.В. на інтернет платформу igaliojimai.lt., де передбачена можливість створити електронну довіреність в електронному вигляді також підтверджує той факт, що процедура оформлення довіреності не передбачає обов`язкової участі ОСОБА_1 в її оформленні. Це свідчить про те, що останній не міг знати про те, яким чином було оформлено довіреність або обставини її підроблення, оскільки в обох випадках не має обов`язку особистої присутності при її оформленні, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Зазначене свідчить про те, що ввозячи на митну територію України транспортний засіб, Аті ОСОБА_5 діяв правомірно та не був обізнаний щодо недоліків довіреності.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності корисного умислу чи мети ОСОБА_1 на збут цього транспортного засобу, або отримання будь-якої матеріальної вигоди від користування цим автомобілем. Таких відомостей також не надав суду апеляційної інстанції і представник митниці, пояснивши про їх відсутність.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи пояснення представника митниці, які він надав в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доказів, які підтверджують, що громадянин ОСОБА_2 усвідомлював свої дії як протиправні, передбачав або повинен був, і міг передбачити порушення своїми діями встановленого порядку переміщення транспортного засобу через митний кордон України або можливість такого порушення, бажав, свідомо допускав його, або легковажно розраховував на його відвернення, у справі не встановлено. У матеріалах справи відсутні й докази, які вказують на те, що ОСОБА_2 передбачав можливість настання шкідливих наслідків, повинен був чи міг їх передбачити.

Аналізуючи суб`єктивну сторону діяння ОСОБА_1 , апеляційний суд також дійшов висновку, що останній не був зобов`язаний передбачати можливість того, що йому буде надано підроблену довіреність на право користування транспортним засобом і не міг цього передбачити. Встановлено, що участі в оформленні довіреності не приймав. Окрім того, матеріали справи свідчать про те, що останній вчинив всі необхідні дії для додержання митних правил щодо переміщення транспортного засобу через митний кордон України, подавши митному органу, передбачений законом та нормативно правовими актами пакет документів.

Отже, вищезазначене свідчить про те, що у діяннях ОСОБА_1 відсутня вина, як обов`язкова ознака адміністративного правопорушення, а тому в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: 1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; 2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; 3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; 4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; 5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; 6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом. Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини, а відповідно до п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Відповідно до ч.2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Більш того, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.1 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та відомості, що є в цій справі, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова судді Київського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2020 року підлягає скасуванню, а провадження в справі стосовно ОСОБА_1 закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у передбаченому ч.1 ст. 483 МК України порушенні митних правил, наявними в матеріалах справи доказами не доведена, а представником митного органу не заявлялось клопотань про направлення матеріалів справи до митного органу для проведення додаткової перевірки, і що можливості збирання додаткових доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_1 вичерпані, у зв`язку з чим, постанова місцевого суду підлягає скасуванню, апеляційна скарга - задоволенню, а провадження у справі закриттю на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 527-530 МК України, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - адвоката Аті Хабеба задовольнити.

Постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 483 МК України скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков