КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/1081/2021
Категорія: ст. 471 МК України
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Павленко О.П., за участю ОСОБА_1 та представника Київської митниці Держмитслужби Панькіна Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу про порушення митних правил стосовно

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тальне Черкаської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за апеляційною скаргою представника Київської митниці Держмитслужби Панькіна Д.В. на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року

в с т а н о в и в:

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 471 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп.

Вилучені відповідно до протоколу про порушення митних правил №1145/10000/20 від 04 липня 2020 року кошти в сумі 1 900 євро повернуто ОСОБА_1 .

Як встановив суддя місцевого суду в постанові, 04 липня 2020 року о 13 год 10 хв на митному посту «Аеропорт Київ «Жуляни» Київської митниці Держмитсдужби під час проведення вибіркового митного контролю на лінії спрощеного митного контролю «зеленого коридору» залу «Приліт» терміналу «А» Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) для проведення вибіркового митного контролю було зупинено громадянина України ОСОБА_1 , який слідував з Біллунд (Данія) літаком авіакомпанії «WIZZ» рейс W66228.

Перетин громадянином зеленої лінії, яка позначає початок «зеленого коридору», вказує що для проходження митного контролю ним обрано «зелений коридор», і декларування здійснюється шляхом вчинення дій, відповідно до п. 2 розділу V Порядку виконання митних формальностей на повітряному транспорті, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 03.08.2018 № 671, та після перетину якої настає відповідальність за порушення митних правил, про що зазначено на інформаційному стенді, розміщеному в зоні митного контролю.

При усному опитуванні було встановлено, що громадянин України ОСОБА_1 переміщував готівку 10 000 євро, а під час огляду у нього було виявлено 11 900 євро.

Громадянин України ОСОБА_1 митної декларації не заповнював, з приводу декларування валютних цінностей до інспекторів митниці не звертався, самостійно обрав форму проходження митного контролю - проходження через "зелений коридор", чим засвідчив про відсутність товарів, що підлягають письмовому декларуванню, або підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження.

Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 порушив встановлений Митним кодексом України порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, а саме, обравши формою проходження митного контролю - проходження через "зелений коридор", перемістив товари, на які законодавством України, а саме положеннями ч. 3 ст. 197 МК України, постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 3, постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 5 та безпосередньо п. 18 "Положення про заходи ти визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті" встановлені обмеження, отже вчинив правопорушення, передбачене ст. 471 МК України.

В апеляційній скарзі представник Київської митниці Держмитслужби Панькін Д.В., оспорюючи виключно висновки суду першої інстанції в частині незастосування до ОСОБА_1 конфіскації предметів порушення митних правил, просить постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року скасувати в частині повернення предметів правопорушення в розмірі 1 900 євро, які вилучені за протоколом про порушення митних правил №1145/1000/20 та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення відповідно досанкції ст. 471 МК України у виді штрафу у розмірі 1 700 грн з конфіскацією обмежених товарів - 1 900 євро.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Відповідно до правил ч. 1 ст. 466 МК України адміністративне стягнення за порушення митних правил не можуть бути застосовано інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України. Санкція ст. 471 МК України передбачає стягнення у виді штрафу, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів. Статтею 197 МК України встановлюються обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України, а ч. 3 ст. 197 МК України визначено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України. З огляду на положення постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 3, постанови Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 5 та безпосередньо п. 18 "Положення про заходи ти визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті" законодавством України встановлено обмеження на переміщення через митний кордон України готівки в сумі понад 10 000 євро (в еквіваленті). Отже до правопорушника відповідно до санкції ст. 471 МК України повинно бути застосовано штраф, як основний вид стягнення, та конфіскація безпосереднього предмету правопорушення, як обов`язковий додатковий вид стягнення.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції жодним чином не обмежує право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за застосуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Норми міжнародного права співвідносяться з нормами національного законодавства України щодо регуляторного механізму держави, який реалізується шляхом встановлення державою обмежень щодо здійснення права на власність шляхом конфіскації заборонених та обмежених товарів. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України, в даному випадку ст. 471 МК України.

Заслухавши пояснення представника Київської митниці Держмитслужби Панькіна Д.В., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення ОСОБА_1 щодо апеляційного прохання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про порушення митних правил, вважаю апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 486 МК України, ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

За змістом ч. 5 ст. 529 МК України порядок оскарження постанови суду (судді) у справах про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення. Отже, такий порядок застосовується відповідно до ст. 294 КУпАП, положеннями частини 7 якої визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана представником Київської митниці Держмитслужби лише в частині накладеного на ОСОБА_1 заходу адміністративного стягнення, за відсутності підстав для перегляду судового рішення з усіх вирішених у постанові питань, встановлені суддею місцевого суду фактичні обставини вчинення правопорушення, доведеність вини ОСОБА_1 за ст. 471 МК України апеляційним судом не перевіряються, оскільки ніким із учасників судового розгляду не оспорюються.

Що стосується рішення судді місцевого суду про незастосування конфіскації предметів порушення митних правил та повернення ОСОБА_1 вилученої під час провадження в справі про порушення митних правил валюти, то доводи апеляційної скарги представника митниці щодо його неправомірності, є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 МК України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Статтею ст. 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, і відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Також статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ст. 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

За змістом ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення за адміністративне правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Санкцією ст. 471 МК України передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.

Згідно із ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні в справі "Трегубенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (рішення щодо Брумареску, параграф 78).

У рішенні "Гирлян проти Росії", яким констатовано порушення державою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, Суд повторює, що для того, щоб бути пропорційним, втручання повинно відповідати серйозності порушення і санкції з огляду на тяжкість злочину, за яке воно призначене для покарання - в даному випадку недотримання вимоги декларації - а не серйозність будь-якого передбачуваного порушення, яке насправді не було встановлено. При цьому Суд погодився, що конфіскація була надмірною та непропорційною переслідуваній законній меті, адже гроші були отримані на законних підставах, і така жорстка система не в змозі забезпечити необхідний справедливий баланс між вимогами загальних інтересів і захистом права людини на власність. Міра конфіскації поклала на заявника індивідуальне і надмірне навантаження і була неспіврозмірна скоєному злочину.

У рішенні "Садоча проти України", яким констатовано порушення державою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, ЄСПЛ установив, що конфіскація всієї незадекларованої під час проходження митного контролю суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. У цій же справі ЄСПЛ встановив, що адміністративне правопорушення, у вчиненні якого заявника було визнано винним, полягало у недекларуванні ним суми готівки, яку він перевозив через митний кордон. У зв`язку з цим слід зазначити, що, дійсно, як вказав заявник, вивезення іноземної валюти з території України не було незаконним відповідно до українського законодавства. Дозволялося не лише вивезення валюти, але й сума, яка могла бути законно перерахована або, як у цій справі, фізично перевезена через митний кордон у випадку декларування, в принципі, не була обмежена на момент подій.

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, ЄСПЛ виходить з оцінки забезпечення "справедливого балансу", дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", п.п. 31, 34 рішення у справі "Ізмайлов проти Росії").

При розгляді справи про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 та накладенні на нього адміністративного стягнення суддею місцевого суду вказані вимоги закону були дотримані та з огляду на встановлені обставини обґрунтовано була застосована практика ЄСПЛ.

Мотивуючи висновки про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 стягнення у виді конфіскації вилученої валюти, суддя виходив з того, що вказане додаткове стягнення покладає на ОСОБА_1 індивідуальний надмірний тягар та не відповідатиме критерію пропорційності.

Зокрема, у постанові суд зазначив, що правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 , полягало у переміщенні через митний кордон не задекларованих митному органу грошових коштів, що підлягає обов`язковому декларуванню, при цьому шкода, яку він міг потенційно завдати державі, є незначною та недекларування вказаної суми грошей фактично призвело б до відсутності інформації у органів влади про те, що ці кошти ввезені на територію України.

Крім того, суд встановив, що ОСОБА_1 отримав дозвіл на проживання та роботу в Данії у зв`язку зі стажуванням у фермера ОСОБА_2 , який надає можливість працювати стажером з 03.07.2019 до 19.12.2020.

Разом із цим, грошові кошти, які ОСОБА_1 ввіз в Україну, є його заробітною платою, отриманою під час стажування в Данії, отже мають легальне походження.

Такі обставини об`єктивно підтверджуються документами, представленими ОСОБА_1 в суді, в тому числі даними довідки № 122 від 10.12.2018, із якої слідує, що він навчається в Тальянківському агротехнічному коледжі Уманського НУС з 01.09.2018 на заочній формі навчання (а.с. 12-25,29-36, 39-44), і не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.

Отже, висновок суду про те, що конфіскація вилучених у ОСОБА_1 коштів буде непропорційною по відношенню до вчиненого ним правопорушення та становитиме для нього індивідуальний надмірний тягар, є правильним і на його спростування в апеляційній скарзі не наведено жодного доводу.

За таких обставин вважаю, що застосоване до ОСОБА_1 стягнення лише у виді штрафу відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. А тому не вбачаю підстав для задоволення апеляційної скарги представника Київської митниці Держмитслужби.

Керуючись ст.ст. 527, 529 МК України, ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Панькіна Дмитра Валерійовича залишити без задоволення, а постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 471 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн, а вилучені відповідно до протоколу про порушення митних правил №1145/10000/20 від 04 липня 2020 року кошти в сумі 1 900 євро повернуто ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду О.П. Павленко