Провадження номер 3/741/48/21
Єдиний унікальний номер 741/55/21
ПОСТАНОВА

іменем України

19 лютого 2021 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Качан О.В.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_1 ,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення (протокол серії ДПР18 № 471923), передбачене ст. 122-4 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , тимчасово не працює,

УСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 04 січня 2021 року серії ДПР18 № 471923 того ж дня, 04 січня 2021 року, о 18 год. 08 хв. на автомобільній дорозі між с. Степові Хутори та с. Коломійцівка ОСОБА_1 керував автомобілем MAZDA 626, д. н. з. НОМЕР_2 , залишив місце ДТП, яке мало місце на автомобільній дорозі с. Степові Хутори-с. Коломійцівка, чим порушив вимоги п. 2.10«а» Правил дорожнього руху України України, за що відповідальність передбачена статтею 122-4 КУпАП.

У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП не визнав та пояснив, що 04 січня 2021 року рухався на власному автомобілі в місто Носівка. Упевнившись в безпечності маневру обгону, ввімкнувши лівий поворот, розпочав обгін вантажного автомобіля, який рухався попереду, після чого водієм цього автомобіля було різко змінено напрямок руху ліворуч, унаслідок чого було здійснено зіткнення обох автомобілів. Після цього ОСОБА_1 автомобілем різко загальмував та зупинився на узбіччі, у той час як водій вантажного автомобіля продовжив рух.

Повідомивши по подію за телефоном 102 та зрозумівши, що водій вантажного автомобіля може уникнути відповідальності, ОСОБА_1 на пошкодженому автомобілі залишив місце ДТП та почав переслідувати іншого учасника ДТП, наздогнавши його в с. Коломійцівка.

Зазначає, що за вказаних обставин діяв правомірно, оскільки водій вантажного автомобіля не зупинився та продовжив рух, так само залишивши місце ДТП. По іншому ОСОБА_1 вчинити не міг, адже у такому разі він був би позбавлений можливості отримати відшкодування заподіяної його автомобілю значної майнової шкоди у встановленому порядку.

Оцінюючи надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд робить такі висновки.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДРП18 № 471923 від 04 січня 2021 року ОСОБА_1 ставиться в провину порушення п. 2.10 «а» ПДР України.

Так, порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353 установлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі ПДР України).

Пунктами 1.3. та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 2.3б ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керуванням цим засобом у дорозі.

Як визначено в п. 2.10 "а" вказаних Правил дорожнього руху, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Статтею ст. 122-4 КУпАП передбачено відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10 та 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Беручи до уваги, що небезпека за викладених вище обставин була дійсною та не могла бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам, суд робить висновок, що водій ОСОБА_1 відповідно до ст. 17 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності.

Отже, ураховуючи сукупність доказів та встановлених у справі обставин, суд робить висновок про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за статтею 122-4 КУпАП та закриття провадження у справі у зв`язку із вчиненням особою дії в стані крайньої необхідності.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. ст. 7, 17, 18, 122-4, 245, 247, 251, 252, 266, 279, 280, 283 та 284 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за статтею 122-4 КУпАП закрити у зв`язку із вчиненням особою дії у стані крайньої необхідності.

Постанова може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя А.О. Крупина