33/804/48/21

33/804/48/21
Категория: ст. 124,122-4 КУпАП

П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
11 лютого 2021 року м. Маріуполь
м. Маріуполь
Суддя Донецького апеляційного суду Топчій Т.В., за участю секретаря Меркулової Я.О., представника потерпілого Рєзніка В.В., потерпілого ОСОБА_1 розглянувши апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2020 року, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка працює директором ТОВ «Біоліс», проживає за адресою: АДРЕСА_1
за ст.124, 122-4 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення,-
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені суддею обставини.
26 серпня 2020 року о 10 год. 40 хв. ОСОБА_2 в м. Маріуполі, Центральній район, по пр.Металургів, 69, керуючи автомобілем «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 , не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не змогла відповідно зреагувати на її зміну, внаслідок чого скоїла наїзд на велосипедиста ОСОБА_1 , який рухався по пішохідному переходу.
Після настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 залишила місце події, були застосовані розшукові заходи.
Внаслідок ДТП велосипед отримав механічні пошкодження, потерпілому ОСОБА_1 завдано майнову шкоду. Своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги п.2.3 «б», 2.10 «а» ПДР та скоїла правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 та ст.122-4 КУпАП.
Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2020 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.124, 122-4 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та відсутність повного і всебічного дослідження доказів у даній справі, просить скасувати постанову, винести нову, якою ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, 122-4 КУпАП.
Зазначає, що незважаючи на надану під час розгляду справи значну кількість доказів, які свідчать про винуватість ОСОБА_2 , останню не було визнано винною у вчиненні ДТП. Він надавав суду письмові пояснення, у яких виклав усю послідовність подій, заявляв клопотання про допит у якості свідків водіїв міського транспорту, які знаходилися біля місця ДТП, та інспекторів патрульної поліції, які відбирали пояснення у нього та ОСОБА_2 . Однак суддя відмовила в допиті представників патрульної поліції, не відобразивши дане рішення в постанові. В свою чергу ОСОБА_2 вину не визнавала, надавала письмові пояснення, у яких перекручувала факти. На підтвердження її позиції надавалися письмові пояснення свідка ОСОБА_5 , який ніби знаходився в авто на момент ДТП. Насправді ж цієї особи в авто не було. Також ОСОБА_2 надала суду запис зі свого відеореєстратора, 4-секундне відео, який не може бути доказом ані його винуватості, ані невинуватості водія, оскільки воно є очевидно змонтованим (обрізаним). Крім того, потерпілий надавав до суду фото пошкоджень велосипеда, які не могли настати інакше як через вплив дуже великої сили та маси, тобто в результаті наїзду авто, надавав суду можливість ознайомитися з самим пошкодженим колесом як речовим доказом. Однак суд не дав ніякої оцінки зібраним у справі доказам, а обмежився лише висновками про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за спливом строку накладення адміністративного стягнення.
Вважає, що в матеріалах справи було достатньо доказів для встановлення винуватості ОСОБА_2 тому він обґрунтовано розраховував на притягнення винуватої особи до відповідальності та визнання її виною. Вказує, що при винесенні постанови суддею не було належним чином викладено позицію стосовно вивчення конкретних доказів, доводів сторін та висновків щодо того, яким чином кожен з доказів впливав на позицію суду. Відтак, відсутня ознака аргументованості рішення.
З огляду на те, що 3-місячний строк застосування до особи адміністративного стягнення на момент розгляду справи в суді сплинув, він звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків, але при цьому просив визнати ОСОБА_2 винною, проте суд безпідставно ігнорував його вимоги. Вважає, що постанова суду взагалі не має на меті встановлення винних осіб, застосування до них заходів впливу, відновлення його порушених прав.
Зазначає, що діями ОСОБА_2 йому було завдано фізичної, матеріальної та моральної шкоди, при цьому зухвала поведінка останньої, яка виразилася у зникненні з місця пригоди, наданні до суду неправдивих показань та доказів, збільшує обсяг його страждань. Окрім того, така постанова унеможливлює отримання ним як потерпілим будь-якого відшкодування витрат, яких він зазнав в результаті правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , оскільки вона через формальні обставини, а не через недостатність доказів, вважається такою, що не порушувала ПДР України та не завдала йому ніякої шкоди.
Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.
Потерпілий ОСОБА_1 та його представник адвокат Рєзнік В.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Потерпілий в судовому засіданні пояснив, що ДТП 26.08.20 року відбувалося за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному працівниками поліції.
ОСОБА_1 пояснив, що 26 серпня 2020 року на велосипеді перетинав пішохідний перехід в м. Маріуполі, Центральній район, по пр. Металургів в районі б.69 на перехресті з бул Шевченка. З правої сторони від нього по пр - ту Металургів в напрямку пр-ту Миру, керуючи автомобілем «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 , рухалась ОСОБА_2 , яка вчинила на нього наїзд, передньою частиною автомобіля. Він впав з велосипеда, потім підвівся, підняв велосипед та перейшов на пішохідну зону. В той час ОСОБА_2 поїхала з міста ДТП, нічого йому не пояснюючи. Він запам`ятав держномери автомобіля, що вчинив на нього наїзд та викликав патрульну поліцію, якою був складений протокол про адміністративне правопорушення, складено схему ДТП з зазначенням місця наїзду, сфотографовано його пошкоджений велосипед, він склав письмові пояснення. У нього було пошкоджено коліно, але від виклику медичної допомоги він відмовився. Він обурений зухвалою поведінкою ОСОБА_2 , яка ігнорує судовий розгляд та заперечує факт ДТП.
Під час розгляду провадження в суді першої інстанції ОСОБА_2 не з`являлася, надала суду письмові пояснення свідка, який нібито знаходився в автомобілі разом з нею, які не відповідають дійсності. Суд не взяв до уваги його покази про обставини ДТП та не визнав ОСОБА_2 винною за ст. 124,122-4 КУпАП, що позбавляє його можливості звернутися до ОСОБА_2 з позовними вимогами про відшкодування шкоди.
ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явилася, надала суду письмові пояснення, в яких заперечувала проти апеляційних вимог ОСОБА_1 , просила розглянути апеляційну скаргу без її участі. Зміст письмових пояснень ОСОБА_2 зводиться до того, що працівниками патрульної поліції при складанні протоколу щодо неї за ст. 124,122-4 КУпАП не було зібрано достатньо доказів на підтвердження її вини у вчиненні адміністративних правопорушень. На думку ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 251 ч.2 КУпАП України працівники поліції не надали суду достатньо доказів на підтвердження її вини. Зауважує, на порушенні ОСОБА_6 п. 2.3.б,д п.6.2, а також п.12.3 ПДР України при проїзді на пішохідному переході на велосипеді. Посилається на презумпцію невинуватості, закріплену в ст. 62 Конституції України та практику ЄСПЛ рішення «Романаускас проти Литви» від 05.02.08 року. Зазначає, що її авто не має ніяких пошкоджень, тому що ніякого зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_6 не було, вважає, що потерпілий вводить суд в оману. Просить закрити провадження по справі щодо неї через відсутність події та складу адміністративного правопорушення в її діях.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що складав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 03.09.20 року. При виїзді на місце ДТП 26.08.20 року з`ясувалася що володілець автомобіля «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 , поїхав з місця ДТП. Номери автомобіля їм надав потерпілий ОСОБА_8 . Водія ОСОБА_2 вони того ж дня знайшли, вона не заперечувала свою провину у наїзді на велосипедиста ОСОБА_8 , однак відвідавши за викликом поліцію 31.08.20 року в письмових поясненнях зазначила, що факту наїзду на велосипедиста не було. Ним був складений протокол щодо ОСОБА_2 за ст. 124 та за ст. 122-4 КУпАП за залишення місця ДТП. Пізніше ОСОБА_2 надала їм відеозапис з місця події з відео реєстратора, який очевидно є обрізаним, оскільки містить лише початок руху велосипедиста через пішохідний перехід.

Мотиви суду з посиланням на норми матеріального та процесуального закону.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, в тому числі, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом. За змістом ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
У відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Таким чином, підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення є доведення об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення.
Відповідно до вимог ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови доведеності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі вини особи у його вчиненні, на підставі належних та допустимих доказів. Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Приймаючи рішення за апеляційними вимогами потерпілого ОСОБА_1 про необґрунтованість постанови суду, не відповідність судового рішення положенням ст. 280 КУпАП в частині встановлення та доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, 122-4 КУпАП суд вважає їх обґрунтованими та виходить з наступного.
Дійсно, на час ухвалення судового рішення щодо ОСОБА_2 станом на 21.12.20 року минули строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, тому провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 була закрито судом на підставі ст. 247 ч.1 п.7 КУпАП. Такі підстави закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення не реабілітують особу, яка притягалася до адміністративної відповідальності.
З апеляційною скаргою на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21.12.20 року про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо неї за спливом строку накладення адміністративного стягнення ОСОБА_2 у встановлений ст. 294 ч.2 КУпАП України не звернулася. Тому її вимоги про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо неї за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення в її діях, висловлені в письмових запереченнях проти апеляції потерпілого ОСОБА_1 (а/с 86-89) апеляційний суд не розглядає.
З оскаржуваної постанови вбачається, що суд визнав доведеними обставини, вказані в протоколі про адміністративне правопорушення в частині того, що 26 серпня 2020 року о 10 год. 40 хв. ОСОБА_2 в м. Маріуполі в Центральному районі на пр.Металургів, в районі б. 69, керуючи автомобілем «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 , не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не змогла відповідно зреагувати на її зміну, внаслідок чого скоїла наїзд на велосипедиста ОСОБА_1 , який рухався по пішохідному переходу. Після настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 залишила місце події, були застосовані розшукові заходи. Суд також визнав, що внаслідок ДТП велосипед отримав механічні пошкодження, потерпілому ОСОБА_1 завдано майнову шкоду. Своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги п.2.3 «б», 2.10 «а» ПДР та скоїла правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 та ст.122-4 КУпАП.
При цьому, матеріали провадження містять заяву ОСОБА_2 ( а/с 24-27, 68) про те, що вона не визнає свою вину у ДТП та просить провадження по справі щодо неї закрити на підставі ст. 38 КУпАП. Отже, незважаючи на заперечення вини особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд визнав її винною у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення за ст. 124,122-4 КУпАП за обставин, викладених в протоколі, не навівши в постанові суду відповідних мотивів такого рішення та закрив провадження з нереабілітуючої підстави за ст. 247 ч.1 п.7, ст. 38 КУпАП. Вважаю, що за таких обставин при винесенні постанови суд не додержався положень ст. 251, 252, 280 КУпАП.
Диспозицією ст. 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд та іншого майна. У даному випадку в наслідок ДТП були пошкоджені транспортні засоби. Диспозицією ст. 122-4 КУпАП передбачена відповідальність за залишення водіями транспортних засобів у порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди до якої вони причетні.
Порушення водієм ОСОБА_2 п. 2.3.б ПДР України, за яким водій повинен бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування ТЗ у дорозі підтверджується, як обставинами, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення, так і в схемі огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 26.08.20 року (а/с - 4), складеному інспектором взводу 1 батальону УПП Донецької області Палюком О.С. з фото таблицями (а/с 7-8), з яких вбачається місце наїзду на велосипедиста на проїздній частині на пішохідному переході, зображений пошкоджений велосипед ОСОБА_1 , міститься фото автомобіля «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 місце знаходження якого було з`ясовано в той день працівниками поліції, оскільки водій ОСОБА_2 в порушення вимог п.2.10 а ПДР України залишила місце пригоди. Аналізуючи наведені докази, суд виходить з того, що пошкоджений велосипед, зафіксований на фото таблиці, долученій до протоколу про адміністративне правопорушення належить ОСОБА_1 , він підтвердив ці обставини в судовому засіданні, в схемі ДТП описано пошкодження передньої частини велосипеду. Потерпілий ОСОБА_1 послідовно в своїх письмових поясненнях (а/с 5) доданих до протоколу та в своїх поясненнях в суді стверджує факт наїзду на нього автомобілем «Nissan XTrail» номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 . Потерпілий ОСОБА_1 був попереджений судом під час апеляційного перегляду провадження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень за ст. 384 КК України, раніше він з ОСОБА_2 знайомий не був, причин для обмови її у вчиненні адміністративного правопорушення за вказаних ним обставинах судом не встановлено, тому у суду нема підстав для сумнівів в його поясненнях.
Враховуючи характер вчиненого адміністративного правопорушення ОСОБА_2 , яка залишила місце ДТП, суд розцінює відеозапис доданий до протоколу про адміністративне правопорушення з відео реєстратора в автомобілі ОСОБА_2 на користь позиції потерпілого, оскільки з нього вбачається факт перетинання ОСОБА_1 на велосипеді пішохідного переходу за вказаних ним обставин, водночас версію ОСОБА_2 , викладену в письмових поясненнях, наданих працівникам поліції 31.08.20 року ( а/с 6) де вона заперечує факт наїзду на велосипедиста, та вказує, що зупинилася на пішохідному переході, а велосипедист сам впав біля двері її автівки, потім підвівся та пішов, а вона поїхала далі, відео реєстратором не підтверджується. Суд позбавлений можливості розцінити пояснення свідка ОСОБА_9 (а/с 30), надані ОСОБА_2 суду у письмовій формі, оскільки суд безпосередньо цього свідка не допитував, за вказаних підстав такі свідчення не можна вважати допустимим доказом.
З наведених підстав суд відкидає твердження захисту, наведені в письмовій заяві ОСОБА_2 до суду( а/с 24), про інший механізм ДТП та пошкодження велосипеда через падіння ОСОБА_1 на пішохідному переході та вважає, що вони обумовлені бажанням уникнути цивільно-правових наслідків, вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення.
Відповідно до частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ стандарти і вимоги, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширюються і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки термін «кримінальне обвинувачення», «кримінальне провадження» тлумачаться цим судом в розумінні цілей застосування Конвенції. Кримінальний характер ст.124 та ст.122-4 КУпАП в розумінні Конвенції та практики ЕСПЛ не викликає сумніву, а отже на дане провадження поширюються повною мірою ті стандарти і вимоги, які встановлює Конвенція для кримінального провадження (обвинувачення). Це стосується і презумпції невинуватості та стандарту доказування вини «поза розумним сумнівом», а також прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності бути негайно, детально проінформованою про характер і причини обвинувачення, мати час на підготовку для захисту, які загалом становлять гарантії справедливого судового розгляду в судах. Поширення цих стандартів кримінального провадження на відповідну категорію справ про адміністративні правопорушення, безсумнівно зумовлює необхідність дотримання особливих вимог щодо процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у випадку визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали суду можливість спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому діянню покарання. У підсумку суд вважає, що у даному провадженні по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 органом, уповноваженим на складання протоколу суд надано достатньо належних та допустимих доказів доведення вини ОСОБА_2 «поза розумним сумнівом» у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тому її вину у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення слід вважати доведеною.
Приймаючи рішення за апеляційними вимогами потерпілого ОСОБА_1 про встановлення вини ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення у судовому рішенні незважаючи на закінчення строків накладення адміністративного стягнення та закриття провадження по справі, суд вважає їх обґрунтованими, оскільки правові наслідки визнання ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язані з реалізацією прав потерпілої сторони на відшкодування завданої шкоди. У цьому аспекті слід навести рішення ЄСПЛ від 14 жовтня2010 року у справі «Щокін проти України», в якому визначено концепцію якості закону, зокрема вимогу, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону».
Зважаючи на положення ст. 294 КУпАП, що регламентують повноваження апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд вважає, що постанова суду підлягає зміні, а не скасуванню, як просить потерпілий в апеляційній скарзі, оскільки суд першої інстанції, фактично визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених протоколі про адміністративне правопорушення, але не зробив в постанові відповідних висновків та не навів належних мотивів прийнятого рішення. Рішення апеляційного суду має уточнюючий характер і не погіршує становище особи, що притягалася до адміністративної відповідальності.
На підставі викладеного, керуючись п. 1 ст. 247 КУпАП, ст. 294 КУпАП, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Жовтневого райсуду м. Маріуполя від 21 грудня 2020 року щодо ОСОБА_2 - змінити.
Визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124,122-4 КУпАП щодо ОСОБА_2 закрити на підставі ст. 38, ст. 247 ч.1 п.1 КУпАП за спливом строку накладення адміністративного стягнення.
Постанова суду оскарженню не підлягає.

Суддя: