Справа № 265/9707/21
Провадження № 3/265/2966/21
П О С Т А Н О В А

10 грудня 2021 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області Міхєєва Інна Миколаївна, розглянувши матеріали, які надійшли з Відділу поліції №2 Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючої, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №465386 від 23.11.2021, 17 листопада 2021 року близько 16.35 години гр. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме дії фізичного та психологічного характеру, що полягали у поштовхах та укусах, чим могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю дитини, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій свою провину у скоєнні адміністративного правопорушення заперечувала. З приводу обставин, викладених у протоколі, пояснила, що 17 листопада 2021 року між нею та її сином ОСОБА_3 виник конфлікт, під час якого вона на нього накричала, оскільки син не бажав робити уроки. Зазначила, що насильства відносно сина не вчиняла, сліди від укусів на його тілі виникли в результаті сварки із середнім сином, через складний перехідний вік між нею та сином часто виникає непорозуміння та він не вперше її обмовляє. Зобов`язалась в подальшому більше уваги приділяти вихованню сина.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до статті 1 Закону терміни психологічне та фізичне насильство вживаються у наступних значеннях:

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Диспозицією частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Підставою притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності є наявність в його діях складу правопорушення.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен з`ясувати, чи винна дана особа у вчиненні адміністративного правопорушення, а також всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

На підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, особою, яка склала протокол, надано рапорт на імя начальника ВП №2 про отримання повідомлення про амдіністративне правопорушення, рапорт інспектора СЮП МРУП ГУНП Донецькій області та копію акту органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 17.11.2021.

Дослідженням наданих матеріалів судом встановлено, що 17.11.2021 року до служби 102 звернувся громадянин, який повідомив, що 17.11.2021 о 16.34 годині за адресою: АДРЕСА_2 у під`їзді виявили хлопчика 12 років ОСОБА_4 , який вибіг з квартири, оскільки його побила мати, дитина була боса, ноги у крові.

Зі змісту акту вбачається, що оглядом малолітнього ОСОБА_5 було виявлено сліди укусів на його правому передпліччі та на задній частині стегна правої ноги, зі слів дитини, мати, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, вчинила відносно неї насильство фізичного характеру, а саме вкусила.

Разом з тим будь-яких переконливих доказів в розумінні ст. 251 КУпАП, які б спростовували пояснення ОСОБА_1 , надані нею як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи в суді, та свідчили про те, що вказані пошкодження на тілі ОСОБА_2 виникли саме в результаті вчинення нею насильницьких дій фізичного характеру, матеріали справи не містять. Зокрема не було опитано середнього сина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою перевірки її версії щодо походження слідів від укусу на тілі потерпілого.

Також не було відібрано пояснення від громадянина, який виявив хлочика, та звернувся за даним фактом до поліції.

Крім того, згідно фабули адміністративного правопорушення, викладеній у протоколі, ОСОБА_1 також ставиться у провину вчинення відносно сина психологічного насильства, проте у яких саме діях воно полягало у протоколі не зазначено та доказів на підтвердження його вчинення не надано.

Самі по собі рапорти працівників поліції не можуть слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення за відсутності будь-яких інших належних та допустимих доказів.

У рішенні від 21.07.2011 року у справі "Коробов проти України" Європейський суд з прав людини висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають з співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення "поза розумним сумнівом".

Крім цього, Європейський суд з прав людини підкреслив, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Згідно положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу належного органу правосуддя.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на зазначене, обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не доводяться беззаперечними доказами.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити через відсутність в її діях складу даного правопорушення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суддя -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в її діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постанова набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя І. Міхєєва