Провадження №3/463/78/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Львівської області, громадянина України, не працюючого, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Громадянин ОСОБА_1 , 09.11.2020 о 23 год. 00 хв. у м. Львові на вул. Студентській, 1 керуючи транспортним засобом Мерседес н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (неприродна блідість шкірного покриву обличчя, виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей не реагують на світло), відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 , а також його захисник в останнє судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Попередньо, захисник скерував до суду заяву про закриття провадження у справі. Зокрема, заперечує вину свого довірителя, оскільки у нього були відсутні ознаки наркотичного сп`яніння і при огляді відеозапису обставин події таких ознак не виявлено. Крім того, працівники поліції порушили порядок проходження медичного огляду і не складали направлення на огляд водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я. Окремою заявою просить слухати справу у його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності з таких підстав.

При розгляді справи встановлено, що 09.11.2020 о 23 год. 00 хв. у м. Львові на вул. Студентській, 1, керуючи транспортним засобом Мерседес н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції та у зв`язку з підозрою останніх про перебування ОСОБА_1 в стані наркотичного сп`яніння, йому було запропоновано пройти відповідний медичний огляд, на що останній відмовився.

З об`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, полягає в тому числі у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Вважаю, що у судовому засіданні встановлено і підтверджено факт відмови особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння, що підтверджується письмовими поясненнями свідків, протоколом про адміністративне правопорушення від 09.11.2020 та відеозаписом обставин події, згідно якого ОСОБА_1 незважаючи на неодноразові пропозиції працівників поліції, відмовився від проходження медичного огляду в медичному закладі.

Відносно правильності кваліфікацій дій ОСОБА_1 , то суддя вже неодноразово висловлював свою позицію з цього питання (див. серед інших справа № 463/10065/20). Підстав для іншого правового висновку суддя не вбачає.

Тому вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП.

Що ж стосується аргументів сторони захисту, суддя надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке.

За змістом п 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Власне, саме невиконання цього обов`язку створює подію та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними)

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р., огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р., огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначаєтьсяІнструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015.

Цією ж Інструкцією закріплено перелік ознак наркотичного сп`яніння. Зокрема, згідно п. 4 Розділу І такими ознаками є:

наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота);

звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло;

сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови;

почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Таким чином, оскільки в силу вимог закону поліцейський сам визначає наявність чи відсутність у особи ознак наркотичного сп`яніння, його рішення про направлення такої особи на проходження медичного огляду є способом реалізації його дискреційних повноважень, відповідно до яких він вправі діяти на власний розсуд.

Відповідно, суддя не вправі втручатись у такі дискреційні повноваження працівника поліції та вирішувати питання про те, чи були у водія ознаки алкогольного сп`яніння.

Однак, в силу вимог статті 13 Конвенції, з метою забезпечення особі права на ефективний засіб правого захисту від дій осіб, які здійснювали свої офіційні повноваження, суддя зобов`язаний перевірити, чи не були дії працівника поліції свавільними під час реалізації ним своїх дискреційних повноважень і чи не вийшов останній за межі таких повноважень.

Як вбачається з оглянутого відеозапису обставин події, ознаки наркотичного сп`яніння працівники поліції виявили практично одразу після зупинки транспортного засобу. Логічного пояснення щодо наявності таких ознак ОСОБА_1 працівникам поліції не надав, як і зрештою, категорично їх не заперечив. При цьому, ОСОБА_1 декілька раз було запропоновано пройти медичний огляд та роз`яснено всі негативні наслідки відмови від такого огляду. Незважаючи на це, ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду і, як вбачається, його відмова була категоричною.

Таким чином, вважаю, що під час реалізації працівником поліції своїх дискреційних повноважень його вимога про проходження медичного огляду не була свавільною, а ґрунтувалась на існуванні у нього обґрунтованої підозри про наявність у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння. Відтак, на підставі такої вимоги у водія виник обов`язок пройти медичних огляд, невиконання якого тягне за собою відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Що ж стосується відсутності письмового направлення ОСОБА_1 до медичного закладу для проходження медичного огляду, то слід визнати, що відсутність цього направлення не узгоджується з вимогами п. 8 Розділу ІІ згаданої вище Інструкції, за змістом якого форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Разом з тим, вказана норма лише визначає форму направлення, яке є підставою для проведення лікарем закладу охорони здоров`я відносно водія медичного огляду.

У справі яка розглядається ОСОБА_1 відмовився проїхати з працівниками поліції до медичного закладу, а відтак, не було нагальної необхідності складати направлення і його відсутність не є беззаперечним доказом порушення порядку проведення медичного огляду.

При вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення враховується особа правопорушника, його майновий стан, ступінь його вини та характер вчиненого, в тому числі той факт, що правопорушення по своїй суті направлено проти безпеки дорожнього руху.

Обставин, які пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність не встановлено.

Відтак, з метою виховання ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як ним самим, так і іншими особами, вважаю, що останньому слід обрати адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 40-1 КУпАП, з ОСОБА_1 в дохід держави слід також стягнути судовий збір в розмірі 420,40 грн., що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому вчинено правопорушення.

Керуючись ст.ст. 33, 130 ч. 1, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (10 200 грн.) з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 420,40 грн. судового збору.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.