Справа №461/9603/21
Провадження №3/461/4704/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ? ОСОБА_1 , розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого адміністратором ресторану «Делікатека», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу 18.11.2021 о 15 годині 30 хвилин у м. Львові по вулиці Джерельна, 11, у закладі «Делікатека», громадянин ОСОБА_1 допустив до роботи працівника із першою дозою вакцини, чим порушив Постанову КМ України №1236 та протокол ТЕБ і НС №44.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вказав, що до кола його обов`язків не входить контроль за дотриманням працівниками закладу карантинних обмежень, тобто він не є субєктом данного правопорушення. Просив суд закрити провадження у справі.

Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ч.1 ст. 44-3 КУпАП, порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 особою, уповноваженою на складання протоколу не було дотримано вимог КУпАП та не зібрано достатніх та належних доказів, які б підтверджували вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

При оцінці доказів суд керується принципом "поза розумним сумнівом», а саме, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

В постанові Верховного Суду по справі №813/2451/17 від 27.02.2018 р. зазначено, що сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено лише допустимими доказами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 р. №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського суду з прав людини, який вказав, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.

Фабула протоколу (суть правопорушення) відображена у протоколі не містить в собі посилання на порушення ОСОБА_1 конкретного пункту нормативно-правого акта (в даному випадку постанови КМУ та протоколу ТЕБ і НС), яким визначено коло заборон на період карантину на території України.

Положення ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, якими встановлено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, є бланкетними, тобто є нормою права яка не встановлює певних правил поведінки, а передбачає існування інших норм, розміщених в інших нормативних актах, у яких сформульовані конкретні правила поведінки. В даному випадку суть інкримінованого особі правопорушення визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та виданим на підставі цієї постанови протоколом ТЕБ і НС.

Відсутність у протоколі даних про положення Закону порушення яких допущено особою вказує на недопустимість та неналежність даного доказу, адже суд повинен діяти неупереджено, що вказує на те, що він не повинен збирати з власної ініціативи докази на підтвердження винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, зокрема збирати докази задля встановлення конкретної норми чинного законодавства порушення якої було допущено особою.

В свою чергу зазначена вище Постанова КМУ містить цілу низку обмежень, а не зазначення у протоколі виду обмеження (конкретної норми) порушення якої допущено особою, вказує на порушення права на захист уповноваженими на складання протоколу особами, адже особа якій інкримінують вчинення правопорушення не повідомлена належним чином про його суть, що, у свою чергу, позбавляє її можливості забезпечити ефективний захист під час судового розгляду.

З огляду на те, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою неправомірних дій і є одним із джерел доказів та підставою подальшого провадження у справі, суд вважає, що складений стосовно ОСОБА_1 протокол не може бути визнаний належним та допустимим доказом наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

Інші долучені до справи докази також не підтверджують наведених у протоколі обставин, зокрема не підтверджують, що в даному випадку мав місце допуск ОСОБА_1 до роботи працівника закладу, який обслуговував людей з однією дозою вакцини. Зокрема, до протоколу не долучено жодного доказу з приводу того, що ОСОБА_1 наділений повноваженнями або зобов`язаний, в силу службових обов`язків, контролювати дотримання працівниками закладу карантинних обмежень або вирішувати питання про їх допуск до роботи, а наявні в справі фотоматеріали не дають можливості ідентифікувати осіб, які на них зафіксовані та встановити дату проведення зйомки.

Водночас, сам по собі рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, що відповідає правовому висновку Касаційного адміністративного суду у справі №752/15787/16-а, постанова від 20.05.2020 року.

Згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, а також того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Враховуючи зазначені положення законодавства та надаючи оцінку встановленим по справі фактичним даним, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи та доведення їх сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів, приходжу до висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Враховуючи, положення ст. 251 КУпАП, беручи до уваги загальний правовий принцип, закріплений у ст. 62 Конституції України, який передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, оцінивши наявні в даній адміністративній справі докази в їх сукупності, приходжу до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП, у зв`язку із чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст.247, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Стрельбицький В.В.