КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №33/824/1183/2021 Суддя в суді першої інст. - Машарова З.А.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Суддя в суді апел. інст. - Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2021 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження постанови судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2006 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2006 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік - з 02.10.2006 року по 02.10.2007 рік.

Не погоджуючись із постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2006 року, ОСОБА_1 30.12.2020 року подав апеляційну скаргу в якій міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що участі під час судового розгляду не приймав, оскільки не був повідомлений про день та час судового розгляду, крім того вказує, що оскаржувана постанова суду, на день подання апеляційної скарги не підлягає виконанню у зв`язку з спином часу та внесенням змін до ст. 321 КУпАП.

Розгляд клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження проведено у відсутність апелянта, зважаючи на те, що останній в апеляційній скарзі висловив прохання проводити вцілому розгляд його апеляційної скарги без його участі.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження постанови судді в справі про адміністративне правопорушення може бути поновлений тільки у тому разі, коли він пропущений з поважних причин. Поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження є обставини, що об`єктивно перешкоджали особі, яка має право на оскарження постанови, вчасно подати апеляційну скаргу.

З матеріалів судового провадження вбачається, що постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, винесена 02.10.2006 року.

Апеляційну скаргу на вказану постанову ОСОБА_1 подав лише 30.12.2020 року, тобто з пропуском встановленого законом на апеляційне оскарження більш ніж на 14 років.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт вказує на те, що він не був присутній під час судового розгляду, а про наявність оскаржуваної постанови дізнався лише нещодавно.

З даного приводу слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Разом з тим, ОСОБА_1 знаючи ще з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення про те, що в Білоцерківського міськрайонного суду Київської області здійснюється розгляд справи щодо нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП, самостійно не цікавився ходом розгляду справи, тим самим знехтував своїми процесуальними обов`язками.

Згідно вимог ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п.1 ст.6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив наступне.

Суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби захисту.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» заява № 32053/13, пункти 46-48, Суд вказав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Суд зазначив, що, як і у згаданій справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), у цій справі національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою (див., mutatis mutandis, рішення у справах «X. проти Бельгії» (Н. v. Belgium), від 30 листопада 1987 року, п. 53, Series А № 127-В, та «Георгіадіс проти Греції» (Georgiadis v. Greece), від 29 травня 1997 року, п. 43, Reports of Judgments and Decisions 1997-III). За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Відтак, з урахуванням практики ЄСПЛ, факт того, що ОСОБА_1 дізнався про наявність оскаржуваної постанови майже через 15 років не свідчить про поважність причини пропуску ним строку на апеляційне оскарження.

Інших доводів на підтвердження поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження в клопотанні не наведено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апелянт не підтвердив поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, і підстав для його поновлення, відповідно не находить, в зв`язку з чим в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2006 року слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2006 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Кепкал Л.І.