Миколаївський апеляційний суд
Справа № 33/812/67/21 Головуючий суду І інстанції суддя Афоніна С.М.
Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП Суддя апеляційного суду Бондаренко Т.З.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

судді Бондаренко Т.З.

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності -Чабанюка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання

ОСОБА_1

про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 грудня 2020 року, стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік,

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу серії ДПР18 №531847 від 02.10.2020: 02.10.2020 о 03 год 55 хв в м. Миколаєві, по пр. Центральному, 22 водій ОСОБА_1 керував т/з ВАЗ 21013, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння: порушення мови, зіниці очей не реагують на світло, поведінка не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі в установленому законом порядку, відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

28 січня 2021 року від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Мотивуючи клопотання про поновлення строку, ОСОБА_1 зазначив, що він пропустив строк на оскарження постанови у зв`язку із тим, що з їі змістом ознайомився лише після ознайомлення представником з матеріалами справи за відповідною заявою лише 18 січня 2021 року та 27 січня 2021 року ознайомився з відеозаписом.

Заслухавши захисника Чабанюка В.С. вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд приходить до наступного.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Так, 28 червня 2018 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Осовська та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з недотриманням принципу юридичної визначеності. При цьому у пунктах 26, 27 рішення суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних

Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» пункт 61). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» пункт 52).

Хоча, перш за все, саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справах «Пономарьов проти України» пункт 41, та «Устименко проти України» пункт 47).

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Отже, відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Як вбачається з матеріалів справи, постанова суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 була проголошена судом 22 грудня 2020 року у його відсутність (а.с.13-14). Проте про дату та час розгляду справи саме на 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 було судом повідомлено належним чином, про що свідчить звротнє повідомлення про вручення поштового відправлення, де стоїть його підпис та дата отримання - 16 грудня 2020 року (а.с.17). Однак заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи через неможливість прибуття у судове засідання чи інші причини ОСОБА_1 не зазначав та до суду не подавав, особисто в судове засідання не з`явився. Постанова суду першої інстанції останньому судом була направлена за його адресою 30 грудня 2020 року (а.с.15). Строк оскарження постанови районного суду м.Миколаєва від 22 грудня 2020 року сплив 04 січня 2020 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано лише 28 січня 2021 року (а.с.29).

Враховуючи, що діючим законодавством перебіг строку на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення пов`язаний не з моментом отримання її копії, а з днем винесення постанови суду, то причини пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення, на які посилається ОСОБА_1 не можуть розцінюватись судом апеляційної інстанції як поважні.

Посилання в апеляційні скарзі на невчасне ознайомлення з відеозаписом працівників поліції також не може бути підставою для поновлення строку.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, тобто наявності об`єктивних, непереборних обставин, які перешкоджали йому звернутися зі скаргою у передбачений законом строк. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.З.Бондаренко