Провадження № 3/127/8012/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Волошин С.В., за участю секретаря судового засідання Волхової М.А., особи, відносно якої складено протокол у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 адвоката Станіславської І.В., прокурора Павельського О.В., розглянувши матеріали, які надійшли із Національного агентства з питань запобігання корупції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області, одруженого, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувають адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , працюючого, станом на час розгляду адміністративних матеріалів, прокурором Вінницької окружної прокуратури Вінницької області, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-6 КУпАП.

Із змісту протоколу про адміністративне правопорушення №47-01/_222_/21 від 28.09.2021 року слідує, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та будучи відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України Про запобігання корупції суб`єктом відповідальності за пов`язані з корупцією правопорушення посадовою особою органів прокуратури, не своєчасно повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни в майновому стані після придбання рухомого майна, а саме транспортного засобу вартістю 200 000 гривень, що є порушенням вимог ч.4 ст.52 Закону України Про запобігання корупції, відповідальність за що передбачена ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення №47-01/_222_/21 від 28.09.2021 року наведено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №8020/21/000313 від 03.02.2021 року ОСОБА_1 придбав транспортний засіб Renault Meganе, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною 200 000 гривень. З 01.01.2021 року суб`єкти декларування зобов`язані повідомляти Національне агентство про суттєві зміни в майновому стані, а саме придбання майна на суму, що перевищує 113 500 грн. Таким чином, ОСОБА_1 , відповідно до ч.4 ст.52 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний був в строк до 23:59:59 год. 13.02.2021 року подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, шляхом заповнення форми повідомлення на офіційному веб-сайті Національного агентства. Згідно публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 подав вказане повідомлення про суттєві зміни в майновому стані лише 17.03.2021 року, тобто з порушенням терміну, встановленого ч.4 ст.52 Закону України «Про запобігання корупції», чим допустив порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» щодо своєчасного подання повідомлення про суттєві зміни в майновому стані.

Дії ОСОБА_1 уповноваженою особою Національного агентства з питань запобігання корупції кваліфіковано за ч.2 ст.176-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що вони з дружиною ОСОБА_2 впродовж тривалого часу відкладали кошти на придбання автомобіля. Частину коштів, за які було придбано автомобіль, дружина надала з особистих заощаджень, частину з позичених в її батьків (суму не пам`ятає). Будь яких цивільно правових договір з позики коштів у батьків його дружини - не укладали. В період придбання автомобіля у нього з дружиною почали виникати побутові суперечки та відбувся розлад подружніх відносин. З огляду на викладене, з метою врегулювати свої майнові відносини на майбутнє він та дружина вирішили укласти договір про поділ спільного майна подружжя, за яким визначено частки кожного з подружжя у придбаному під час шлюбу майні та визначено їх вартість, зокрема у придбаному автомобілі Renault Meganе. Так за ним та за дружиною визначено частки у спільно нажитому майні на рівні 1/2 частки за кожним. Грошовий еквівалент частки кожного з них має свою вартість та становить 100 000 гривень. Відповідний договір було укладено 08.02.2021 року. Вказаний договір вони згодом планували посвідчити нотаріально, про що додатково вказали в договорі. Щодо подання повідомлення про суттєві зміни в майновому стані пояснив, що він після укладення з дружиною договору про поділ спільного майна подружжя, усвідомлював, що є власником лише 1/2 частки в спільному автомобілі, а тому вагався в питанні, чи виник в нього обов`язок з поданням повідомлення про суттєві зміни в майновому стані. Однак згодом, після подання декларації за 2020 рік та поспілкувавшись з колегами з приводу декларування автомобіля, на всякий випадок вирішив подати таке повідомлення, хоча вважає, що обов`язок з подання такого повідомлення у нього не виник. На запитання суду зазначив, що з лютого 2021 року (точного числа не пам`ятає) вони з дружиною проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На даний час він з дружиною проживають окремо, він проживає за адресою АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю. Його дружина проживає за адресою АДРЕСА_3 разом з їх спільною дочкою. Станом на сьогодні їх відносини з дружиною не налагодилися, він готує позов до суду про розірвання шлюбу. Кошти на утримання спільної дочки подружжя, ІНФОРМАЦІЯ_2 , надає добровільно. Для уникнення необхідності поділу спільного майна подружжя в судовому порядку за спільною згодою та на виконання умов договору від 08.02.2021 року 01.12.2021 року він з дружиною з`явилися до нотаріуса ОСОБА_3 для нотаріального посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя, предметом якого, зокрема, був придбаний в шлюбі автомобіль Renault Meganе. Надав суду копію договору від 08.02.2021 року, копію нотаріально посвідченого договору від 01.12.2021 року, копію свідоцтва про одруження. Просив закрити провадження у справі з причини відсутності в його діях складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Станіславська І.В. надала суду клопотання про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.172-6 КУпАП, яке мотивувала тими ж обставинами, що і ОСОБА_1 під час надання суду своїх пояснень.

Прокурор Павельський О.В. в судовому засіданні підтримав протокол №47-01/_222_/21 від 28.09.2021 року, наполягав на притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-6 КупАП, проти закриття провадження заперечував. Зазначив, що саме ОСОБА_1 набув право власності на вказаний автомобіль, а тому поділ майна подружжя за відповідними договорами не може слугувати підставою для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Із змісту ст.9 КУпАП вбачається, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом та забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен належним чином з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Норми статті 172-6 КУпАП містяться в Главі 13А Кодексу України про адміністративні правопорушення під назвою «Адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією», а тому правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 є таким, що пов`язано з корупцією.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

За змістом ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.п. «е» пункту 1 ч.1 ст.3 вищевказаного Закону, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону є посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.

Відповідальність за ч.2 ст.172-6 КУпАП настає у разі неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані.

Норми статті 172-6 КУпАП за своєю суттю та правовою природою є бланкетними та такими, що відсилають до нормативних актів законодавства у сфері боротьби з корупцією, зокрема до Закону України «Про запобігання корупції».

Частиною 4 ст.52 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку зобов`язаний повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Положення частини четвертої цієї статті застосовуються до суб`єктів декларування, які є службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, а також суб`єктів декларування, які займають посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, відповідно до статті 51-3 цього Закону (примітка: Під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються Президент України, Прем`єр-міністр України, член Кабінету Міністрів України, перший заступник або заступник міністра, член Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, уповноважений з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, Голова Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голова Фонду державного майна України, його перший заступник або заступник, член Центральної виборчої комісії, член, інспектор Вищої ради правосуддя, член, інспектор Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, народний депутат України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Уповноважений із захисту державної мови, члени Національної комісії зі стандартів державної мови, Директор Національного антикорупційного бюро України, його перший заступник та заступник, Голова Національного агентства з питань запобігання корупції та його заступники, Генеральний прокурор, його перший заступник та заступник, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступник, член Ради Національного банку України, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступник, Керівник Офісу Президента України, його перший заступник та заступник, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим, його перший заступник та заступник, радник або помічник Президента України, Прем`єр-міністра України, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії "А" або "Б", та особи, посади яких частиною першою статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесені до першої - третьої категорій, а також судді, судді Конституційного Суду України, прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів, керівники, заступники керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва або Севастополя, керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міста республіканського в Автономній Республіці Крим або обласного значення, району в місті, міста районного значення, військові посадові особи вищого офіцерського складу.)

Суд, вислухавши пояснення та думку особи, відносно якої складено протокол у справі про адміністративне правопорушення, його захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали справи та письмові докази, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (при укладенні шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_5 ) 04.08.2016 зареєстрували шлюб, про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 04.08.2016 складено відповідний актовий запис № 1675.

Станом на час розгляду цієї справи шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розірвано.

Відповідно до Наказу керівника Вінницької обласної прокуратури О. Бутовича № 200 к від 15.03.2021 ОСОБА_1 переведено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області на посаду прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області з 15 березня 2021 року. (а.с. 16)

03.02.2021, між ФОП « ОСОБА_6 », як продавцем (який діяв на підставі договору комісії від 03.02.2021, в інтересах власника транспортного засобу ОСОБА_7 ) та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі продажу транспортного засобу № 8020/21/000313, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності на транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною 200 000 гривень. (п.п. 1.1, 2.2, 3.1 Договору). (а.с. 23 27).

Відповідно до заяви № 286557277 від 03.02.2021 транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 , цього ж числа було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 19).

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону вказують про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Як встановлено судом транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 було придбано на ім`я ОСОБА_1 03.02.2021, тобто в період його перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та за спільні кошти подружжя (джерелом походження коштів за які придбано вказаний автомобіль були сімейні заощадження, які в певній частині ОСОБА_1 були задекларовані шляхом подання електронної декларації за 2020 рік), а тому на вказаний автомобіль в момент його придбання поширювався режим права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18.

Реєстрація транспортного засобу Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 , в ТСЦ 3541 на ім`я ОСОБА_1 жодним чином не вказує на набуття ним права особистої приватної власності на цей автомобіль, а лише вказує на набуття ним статусу титульного володільця.

Відповідно до ст.372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 , який в ТСЦ 3541 зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 .

Як встановлено судом з нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я.Ю. договору про поділ спільного майна подружжя (зареєстровано в реєстрі за № 1633) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поділили спільно нажите майно подружжя, серед якого поділили і транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, коричневий, номер кузова НОМЕР_1 .

Згідно п.3 наведеного Договору за ОСОБА_1 визнано право особистої приватної власності на Ѕ частку у праві власності на транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якої становить 100000 грн. На аналогічну частку у праві на наведений транспортний засіб та її грошовий еквівалент визнано право власності і за ОСОБА_2 , що повністю відповідає як вимогам Сімейного кодексу України, в частині рівності часток подружжя у праві на майно, що перебувало в спільній сумісній власності, так і положенням п. 3.1. Договору купівлі продажу транспортного засобу від 03.02.2021 № 8020/21/000313 в питанні визначення ціни вказаного транспортного засобу на рівні 200 000 грн.

З огляду на те, що правова презумпція щодо спільної власності подружжя ОСОБА_8 на транспортний засіб Renault Meganе, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , в ході судового розгляду не була спростована, а навпаки підтверджена відповідним нотаріально посвідченим договором, а також з огляду на те, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності з моменту придбання, суд приходить до висновку, що за результатами укладення договору купівлі продажу транспортного засобу від 03.02.2021 № 8020/21/00031 ОСОБА_1 не набув право особистої приватної власності на вказаний автомобіль, а набув Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на наведений транспортний засіб, вартість якої (частки) відповідно як Договору купівлі продажу транспортного засобу так і нотаріально посвідченого Договору про поділ спільного майна подружжя становить 100 000 грн.

Укладення Договору про поділ спільного майна подружжя повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 64 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 р. № 1082-IX, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року встановлено в розмірі 2270 грн.

Тобто нижньою граничною межею розміру доходу, видатку, вартості придбаного майна суб`єктом декларування, яке тягне за собою обов`язок повідомлення Національного агентства шляхом внесення до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування інформації є сума 113 500 гривень.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_1 набув Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на наведений транспортний засіб, вартість якої (частки) становить 100 000 грн., що відповідно до ч. 4 ст. 52 «Про запобігання корупції» не вказує на придбання ним майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року (в 2021 році - 113500 грн.), суд приходить до висновку, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, що пов`язане з корупцією, яке регламентоване ч. 2 ст. 172 6 КУпАП.

Юридичний факт подання такого повідомлення ОСОБА_1 не свідчить про його обов`язок подати таке повідомлення за встановлених судом фактичних обставин справи.

Відповідно до вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У цьому зв`язку суд зазначає наступне.

Згідно фабули протоколу про адміністративне правопорушення №47-01/_222_/21 від 28.09.2021 року, ОСОБА_1 , будучи прокурором Вінницької місцевої прокуратури та відповідно будучи відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України Про запобігання корупції, суб`єктом відповідальності за пов`язані з корупцією правопорушення посадовою особою органів прокуратури, не своєчасно повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни в майновому стані після придбання рухомого майна, а саме транспортного засобу вартістю 200 000 гривень, що є порушенням вимог ч.4 ст.52 Закону України Про запобігання корупції, відповідальність за що передбачена ч.2 ст. 172-6 КУпАП.

Разом з тим, за результатами дослідження матеріалів справи про адміністративне правопорушення судом встановлено, що вони не містять організаційно розпорядчих актів (кадрових наказів) ані Вінницької обласної прокуратури, ані Прокуратури Вінницької області (до реорганізації), щодо часу (дати) призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора Вінницької місцевої прокуратури, терміну перебування його на вказаній посаді, можливих перерв в роботі на цій посаді (звільнення, переведення, тощо).

У цьому зв`язку суд констатує, що матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури як станом на день придбання автомобіля Renault Megan, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною 200 000 гривень (станом на 03.02.2021), так і станом на час, як зазначено в протоколі, вчинення правопорушення (00 год. 00 хв. 14.02.2021).

Зазначена в протоколі обставина перебування ОСОБА_1 в період з 03.02.2021 по 14.02.2021 на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області перед судом жодним чином не доведена, жодними доказами не підтверджена та заснована на припущенні особи, яка здійснювала складання та збір відповідних адміністративних матеріалів.

Підписання ОСОБА_1 в 2013 році присяги працівника прокуратури та листа ознайомлення про спеціальні обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції» в 2015 році, жодним чином не підтверджує факт перебування ОСОБА_1 у період з 03.02.2021 по 14.02.2021 на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури, оскільки єдиним належним підтвердженням вказаного юридичного факту мав би стати відповідний кадровий наказ особи, що наділена правом прийому звільнення з роботи про призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду у Вінницьку місцеву прокуратуру Вінницької області.

Враховуючи наведене, вважаю, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст. 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Одним із основоположних аспектів права особи на справедливий судовий розгляд, закріплений в ст. 6 Конвенції, є принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності. Згідно з нею люди повинні мати змогу планувати свої дії із впевненістю, що знають про їх правові наслідки.

Законом визначено склад будь-якого адміністративного правопорушення, який полягає у сукупності об`єктивних та суб`єктивних ознак, що характеризують протиправну, винну дію або бездіяльність як склад адміністративного правопорушення.

Орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення повинен довести в діях особи наявність складу відповідного правопорушення, відповідно до встановлених за результатами перевірки фактичних обставин.

Відповідно до норм КУпАП адміністративна відповідальність настає за умов: 1) наявності події, що передбачає адміністративну відповідальність; 2) наявність складу правопорушення, а саме: - суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення; - об`єктивної сторони правопорушення, яке характеризується наявністю дії чи бездіяльності суб`єкта правопорушення, внаслідок чого було порушено конкретну норму законодавства; - причинно-наслідкового зв`язку між подією, що передбачає адміністративну відповідальність, та її негативними наслідками, зокрема, завдання шкоди органам влади.

Перелічені ознаки є визначальними факторами, оскільки відсутність події і складу адміністративного порушення виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 247 КУпАП передбачені обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, за яких провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, прихожу до висновку про те, що в діях (бездіяльності) ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 6 КУпАП.

Тому, суд приходить до висновку про те, що провадження у справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, відповідно до нормативного акту, порушення якого йому інкримінується у протоколі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 172-6, 247, 284 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, розпочате відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками ч.2 ст. 172-6 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: