Справа № 33/812/64/21 Категорія: ст. 130 ч. 1 КУпАП
Головуючий у першій інстанції Гречана С. І.
Доповідач апеляційного суду Ямкова О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївській апеляційний суд

у складі:

головуючої судді Ямкової О. О.,

за участю:

секретаря Андрієнко Л. Д.,

особи, що притягується до адміністративної

відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Камінського В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2020 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, із закриттям провадження в частині накладення адміністративного стягнення за закінченням строків, передбачених статтею 38 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови судді, 10 серпня 2020 р. о 20 годині 40 хвилині водій ОСОБА_1 , знаходячись в районі будинку №65 по проспекту Героїв України у місті Миколаєві, керував транспортним засобом «ВАЗ 2101», державний номерний знак НОМЕР_1 . У зв`язку з наявністю явних ознак алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці, йому запропоновано пройти огляд із застосуванням приладу Драгер та у медичному закладі. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, про що складено протокол в присутності двох свідків.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 1 статті 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, постанову скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Апелянт вважає, що постанова не відповідає вимогам закону.

Зазначає про те, що за кермом не перебував, та транспортним засобом не керував.

Належний йому автомобіль працівниками поліції не зупинявся, та йому не пропонували пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки.

Також його не відсторонювали від керування транспортним засобом.

Свідки у судове засідання не запрошувалися, і тому їх письмові пояснення не можуть бути доказом у справі.

Нажаль, суддя першої інстанції вищезазначеним фактам у своїй постанові оцінку не дав, що призвело до безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 та його захисник декілька разів викликалися до судових засідань, які не відбулися з різних причин: подання різного роду клопотань, відмови від отримання повістки.

Разом з тим, в останнє судове засідання, в якому закінчився розгляд справи по суті, ОСОБА_1 та його захисник належним чином не викликалися, а тому про прийняте судове рішення дізналися пізніше, відразу подали апеляційну скаргу з відповідним клопотанням.

За наведених обставин, строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки справа розглянута у відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку доводів апеляційної скарги та його захисника Камінського В. І., перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, так як висновки судді про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні вимог пункту 2.5 ПДР України, а саме у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є вірними.

Ці висновки суду ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які спростовують доводи апелянта, викладені ним у апеляційній скарзі.

Так, відповідно до вимог статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є доказом в справі про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалів, ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці, та на вимогу поліцейських відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу Драгер та у медичному закладі.

Протокол про адміністративне правопорушення, з підтвердженням викладених в ньому обставин, підписано двома свідками (а.с.1).

Разом з тим, оспорюючи сам факт керування транспортним засобом, водій ОСОБА_1 в поясненнях до протоколу зазначив, що не згоден з цими обставинами, що викладені в ньому, оскільки не керував транспортним засобом, а лише його штовхав.

Дійсно, чинне законодавство, в тому числі й Правила дорожнього руху України, не містить чіткого визначення терміну «керування транспортним засобом».

Таке визначення наведено лише в пункті 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом це виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа

транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою

буксирування.

За пунктом 1 статті 8 Конвенції про дорожній рух, яку ратифіковано із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74 зазначено, що «Каждое транспортное средство или состав транспортных средств, которые находятся в движении, должны иметь водителя».

За висновком КАС в складі ВС від 20.02.2019, висловленим ним у постанові при розгляді справи №404/4467/16-а, визначається, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Тобто транспортний засіб до його зупинки має знаходитись в русі, оскільки керування транспортним засобом можливе лише тоді, коли останній рухається, в тому числі при буксировці, або керуванні водієм автомобілем при його русі із допомогою застосування фізичної сили людини.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зрушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Відтак, не заперечуючи переміщення належного транспортного засобу у просторі, під своїм керуванням, але при вимкнутому двигуні, а також прийняття до переміщення автомобіля алкогольного напою, ОСОБА_1 разом зі своїм захисником вважав не доведеним вчинення ним керування автомобілем з наявними у нього ознаками алкогольного стану.

Такі обставини ОСОБА_1 усно пояснені і працівникам поліції, та містяться на відеозаписах з нагрудних камер поліцейських.

В той же час, з цих відеозаписів вбачається, що представниками поліції роз`яснено водієві ОСОБА_1 , що патруль був викликаний свідками за лінією «102», так як при русі належний йому автомобіль під його керуванням здійснив наїзд на свідків, та вони надають пояснення представникам поліції.

З письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться у матеріалах справи на а.с.4-5, слідує, що вони родиною прогулювалися вулицею, коли водій ОСОБА_1 , рухаючись на свойому автомобілі, ледь не здійснив наїзд на них та їх дітей. Після чого проїхавши ще трохи, зупинився, та вийшов з автомобіля, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок чого вони викликали поліцейський патруль, який пред`явив до водія вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, від чого ОСОБА_1 в їх присутності відмовився.

Тому, при прийнятті рішення, суддя обґрунтовано врахував ці письмові пояснення свідків (а.с.4-5), які хоча не були допитані судом, але їх письмові пояснення відповідно до вимог статті 251 КУпАП є доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Наведені показання свідків узгоджуються як з письмовими доказами, так і з відеозаписом та свідчать про те, що ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння, але в присутності двох свідків відмовився пройти огляд як на місці, так і у медичному закладі.

Підтверджені також актом про відмову від проходження огляду та направленням на огляд, які підписані свідками, та додані до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.2-3).

Тому посилання апелянта на відсутність доказів про керування ним транспортним засобом, та не роз`яснення йому процедури проходження огляду на стан сп`яніння, спростовуються матеріалами, що містяться у справі про адміністративне правопорушення.

Такими же є доводи щодо обов`язковості допиту свідків, якими надані письмові пояснення по справі, підписані протокол, акт та направлення на огляд, а їх наявність зафіксована відеозаписом з нагрудних камер поліцейських. Ці доводи ОСОБА_1 є такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, оскільки письмові пояснення свідків, протоколи, акти, направлення тощо, у розумінні статті 251 КУпАП, є доказами у справі про адміністративне правопорушення, які зібрані у відповідності до статті 255 КУпАП, між собою узгоджуються та не містять суперечностей.

Крім цього, за положеннями статті 268 КУпАП ОСОБА_1 мав можливість брати участь в усіх судових засіданнях суду першої інстанції, до яких викликався неодноразово, але подавав різні клопотання про відкладення слухання справи, відмовлявся отримувати судові повідомлення, внаслідок чого його такі дії, на думку суду апеляційної інстанції, свідчать, передусім, про затягування розгляду справи з метою ухилитися від притягнення до адміністративної відповідальності.

При тому, в жодному клопотанні ні водія ОСОБА_1 , ні його захисника, не міститься прохання до суду викликати у судове засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для допиту у якості свідків, та не вказано наявність будь-яких розумних сумнівів щодо достовірності їх пояснень, що містяться у справі про адміністративне правопорушення. Навпаки, у клопотанні захисника (а.с.22) міститься прохання до суду викликати та допитати осіб, про наявність яких на місці події, ОСОБА_1 в поясненнях до протоколу не заявляв, та не вказував про них на відеозаписі. Такі особи захисником до суду не запрошені, так як заявлено про чергове відкладення справи. За такого, суд, який не уповноважений збирати докази у справі про адміністративне правопорушення, таких дій вірно не здійснив.

Безпідставним є і посилання ОСОБА_1 на відсутність окремого відсторонення його від керування транспортним засобом, у зв`язку з викликом ним та присутності при складанні протоколу його сестри, якій він передав ключи від автомобіля, про що і заявив представникам поліції.

Не ґрунтуються на вимогах закону (статті 251, 256 КУпАП) і доводи захисника, які наведені ним усно в суді апеляційної інстанції з посиланням на відповідну практику КАС ВС при розгляді справи про притягнення до адміністративної відповідальності водіїв на підставі постанови, яка винесена представником поліції, а саме щодо неналежності доказу, якщо він не зазначений у протоколі (відозапис).

По-перше, такі висновки суду зроблені по матеріалам адміністративного правопорушення, за яким протокол не складається, так як відразу виноситься постанова, складена компетентним органом уповноваженими поліції, а не судом, та у цієї постанові повинно бути зазначені усі докази, на підставі яких водія притягнуто до відповідальності.

По-друге, стаття 256 КУпАП не містить таких вимог до протоколу про адміністративне правопорушення, який, як доказ по справі, оцінюється судом поряд з іншими доказами, що надаються до матеріалів справи.

І в-третє, про ведення відеозйомки на місці події водій попереджений поліцейським, про що у відеофайлі міститься відповідна запис.

За таких обставин, та у відповідності до вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Натомість ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду як на місці , так і у медичному закладі, пояснюючи на те, що він не керував транспортним засобом.

Такий факт зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення, який відповідає вимогам статті 256 КУпАП, та його зміст щодо місця та суті адміністративного правопорушення повністю узгоджуються з даними, які містяться у відеозаписі здійсненому працівниками поліції, письмових поясненнях свідків, складеному акті та направленні.

На підставі наведеного, суддя першої інстанції надав правильну оцінку усім наданим доказам, та дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 перебував за кермом належного йому автомобіля, а при виявленні ознак, що можуть свідчити про перебування водія у стані алкогольного сп`яніння відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі, з надуманих та нічим не підтверджених підстав.

Отже, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, внаслідок чого він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, але за спливом строків накладення на нього адміністративного стягнення, встановлених статтею 38 КУпАП, провадження у справі в цій частині закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, і підстави для його зміни в цій частині відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, із закриттям провадження в частині накладення стягнення за закінченням строку, передбаченого статтею 38 КУпАП- залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча О. О. Ямкова