Справа № 467/124/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Старовойтова В.С.

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності притягувався згідно постанови Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року за ч.1 ст. 173-1 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 170,00 грн.,-

за ч.2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 № 641356 від 18 грудня 2020 року слідує, що 18 грудня 2020 року ОСОБА_1 за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно співмешканки ОСОБА_2 , а саме : ображав брутальною лайкою, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Дії ОСОБА_1 особою, уповноваженою складати протокол про адміністративне правопорушення, кваліфіковано за ч.2 ст. 173-1 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 обставини, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення щодо перебігу подій, їх часу і місця підтвердив, свою провину визнав та пояснив, що 18 грудня 2020 року він прийшов додому в стані алкогольного сп`яніння, після чого між ним та ОСОБА_2 , із якою він мешкає спільно близько п`яти років, виникла сварка.

Він дійсно вживав на її адресу нецензурну лайку, однак, на цей час він вибачився перед нею і примирився із потерпілою.

У скоєному розкаявся.

У свою чергу, суд, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин цього провадження у їх сукупності, у тому числі з урахуванням пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, керуючись законом, виходив із такого.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справі про адміністративне правопорушення, серед іншого, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

За положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про

адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, який в силу положень ст. 251 КУпАП, є одним із джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Тож, досліджуючи сам протокол про адміністративне правопорушення та інші додані до нього докази, суд ураховував наступне.

Відповідальність за ч.2 ст. 173 -2 КУпАП настає у разі вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення, особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 07 грудня 2017 року № 2229-VIII.

Так, відповідно до п. 3 ч.1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У свою чергу, психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи ( п. 14 Закону).

Отже, Закон №2229-VIII поширює свою дію на осіб, які складають сім`ю, родичів, колишнє чи теперішнє подружжя, інших осію, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа.

Водночас, цей Закон не оперує поняттям «співмешканка».

Вказаний термін не визначений законодавством України і його суть суду не зрозуміла.

Вказівки ж на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є особами, які спільно проживають однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, протокол не містить.

Більш того, жодних доказів цьому, окрім пояснень самого ОСОБА_1 , до протоколу не додано.

Таким чином, цей протокол не відображає однієї із обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, як то, статусу особи, відносно якої учинено домашнє насильство, чи то родинних зв`язків із ймовірним порушником.

Суд же, розглядає справу про адміністративне правопорушення в межах протоколу про адміністративне правопорушення і уточнювати чи то відредагувати його суд змоги не має, адже ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У той час, як Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення містить у собі некоректно висунуте обвинувачення, що тягне за особою порушення конвенційних прав особи, зокрема, права на захист.

Відповідно, такий протокол не може сприймати як допустимий доказ.

До того ж, кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП на цей час є сумнівною.

Зокрема, постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173 -2 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Разом із цим, органом Національної поліції ця постанова суду надана із відміткою про те, що вона не набрала законної сили.

Відповідно, суд позбавлений можливості установити чи дійсно ОСОБА_1 було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173 -2 КУпАП чи можливо ця постанова є скасованою і тоді кваліфікація дій останнього за ч.2 ст. 173-2 того ж Кодексу буде неправильною.

Отже, уповноважена особа органу Національної поліції не мала бажання отримати у встановленому законом порядку постанову Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року з метою підтвердити правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 у цій справі, у той час, як суд самостійно збирати докази не може з мотивів, що наведені ним вище.

Як наслідок, можна говорити, що у протоколі достовірно не відображено нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складено з істотними порушеннями як національного, так і міжнародного законодавства, що виключає можливість піддати останнього адміністративному примусу на його підставі.

Адже, по суті, протокол є не лише одним із джерел доказів у справі, а фактично документом, у якому «висунуте обвинувачення».

Однак, фабула обвинувачення у цій справі не містить ознак, які б вказували на можливість кваліфікації дій особи за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, тобто, протокол не відображає того, що ОСОБА_1 є особою, яка протягом року була піддана адміністративному стягненню за одне із порушень, передбачених ч.1 ст. 173-2 указаного Кодексу.

А як вказав суд вище, істотні недоліки «висунутого обвинувачення» порушують основоположні права особи і тягнуть за собою визнання протоколу, у якому воно (обвинувачення) відображене, недопустимим доказом.

А це породжує певні сумніви.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості винувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Інші, додані до протоколу докази, як то, пояснення ОСОБА_2 від 18 грудня 2020 року, ОСОБА_3 від 18 грудня 2020 року є похідними від протоколу про адміністративне правопорушення і не можуть вважатись самостійними доказами.

Лише на їх підставі суд не вправі притягнути особу до відповідальності, так як змушений буде формулювати «обвинувачення», що є недопустимим у світлі положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950).

За таких умов, на думку суду, у даному випадку діяння ОСОБА_1 із кваліфікацією дій за ч.2 ст. 173-2 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21.07.2011 року).

Тому, у світлі вищевикладеного, у той час як провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності і ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушення інакше, як на підставах і в порядку, встановленому законом, суд приходить до висновку про (недоведеність) відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП, а як наслідок, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ст. 247 цього Кодексу.

Також, суд враховує, що пунктом 5 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст.284та ст.247 КУпАП, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору із ОСОБА_1 .

Тому, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 221, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 321 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її захисником шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги і обов`язковою для виконання на всій території України.

Суддя І.В. Явіца