ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/8695/19 Головуючий суддя І інстанції Чижиченко Д. В.
Провадження № 33/818/50/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року, стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1973 року народження, громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді виконання суспільно корисних робіт на строк 120 годин.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Постановою встановлено, що ОСОБА_1 не сплатив аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред*явлення виконавчого документу до примусового виконання. Відповідно до розрахунку, станом на 27.11.2019 року заборгованість у боржника ОСОБА_1 складає 128 773 грн. 14 коп. за період з 01.03.2010 року по 27.11.2019 року, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив постанову судді скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що заборгованість по несплаті аліментів виникла з 2009 року, оскільки з цього часу проживає зі своєю матір`ю та утримує її. Посилається на поганий стан свого здоров`я. Вказує, що орган, який склав протокол повинен був довести те, що він мав можливість сплатити заборгованість по аліментам та мав встановити підстави, які заважали ОСОБА_1 сплачувати нараховану суму аліментів.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року, зазначивши, що 12.02.2020 року він копію постанови в суді першої інстмнії не отримав. На його поштову адресу копія постанови також не надходила. Лише 07.05.2020 року він звернувся до суду першої інстанції із заявою про видачу йому копії судової постанови, а отримав її 13.05.2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 .

Переглядаючи оскаржувану судову постанову за доводами поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-1 КУпАП.

Зокрема, відповідно до виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.07.2009 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача до досягнення сином повнолітнього віку (арк. 9).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував наявності судового рішення щодо стягнення з нього аліментів на утримання його неповнолітнього сина та погоджувався з тим, що він повинен їх сплачувати.

Відповідно до відомостей розрахунку заборгованості по аліментам від 27.11.2019 року (арк. 6), вбачається, що станом на 27.11.2019 року заборгованість становить 128773,14 грн.

ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечував наявності заборгованості по сплаті аліментів та пояснив, що відповідно до постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 22.02.2018 року (арк. 23) він не має можливості керувати своїм автотранспортом, а тому позбавлений можливості працювати таксистом та заробляти грошові кошти, що обумовило виникнення заборгованості.

Проте, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2010 року (арк. 10), саме 08.02.2010 року було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання його неповнолітнього сина.

Відомостей про сплату ОСОБА_1 аліментів з моменту відкриття виконавчого провадження до 27.11.2019 року матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції підтвердив, що не сплачував аліментів, оскільки в нього не вистачає коштів для утримання своєї матері та самого себе.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не сплачував аліментів на утримання свого неповнолітнього сина з моменту відкриття виконавчого провадження по 27.11.2019 року, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, чим, як слушно зазначив суд першої інстанції, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 183-1 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 пояснив, що він регулярно матеріально допомагав своєму сину: купляв йому одяг, іграшки комп`ютер, тощо.

Проте, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги ці твердження апелянта, оскільки ці дії ОСОБА_1 не скасовують його обов`язку сплачувати аліменти, які визначені рішенням суду.

Окрім цього, до повноважень державного виконавця не входить обов`язок визначення можливості особи сплачувати аліменти. Визначення розміру аліментів та безпосередньо стягнення аліментів є процесуальним обов`язком суду, який встановивши об`єктивні підстави має процесуальне право прийняти рішення стосовно стягнення аліментів.

Отже, твердження апелянта про те, що орган, який склав протокол про адміністративне правопорушення повинен був з`ясувати чи є можливість у ОСОБА_1 сплачувати аліменти є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо притягнення ОСОБА_1 за ч.1 ст.183-1 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 183-1 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков