справа № 492/995/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2021 року м.Арциз

Суддя Арцизького районного суду Одеської області Гусєва Н.Д.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Відділення поліції № 1 Болградського РВП ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм у ТОВ «Арцизька м`ясна компанія», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

встановив:

30 липня 2021 року, о 16 годині 40 хвилин, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «MAN», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул.Заболотного у м.Одеса, здійснюючи випередження, а саме об`їзд з права, автомобіля марки «Kia Sportage», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснював поворот ліворуч, в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, після чого з місця дорожньо-транспортної пригоди зник, не повідомивши працівників поліції про дорожньо-транспортну пригоду, чим порушив п.п. 2.10, 13.3 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи не надавав, у зв`язку з чим суддя у відповідності до ч. 1 ст. 268 КУпАП вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення, дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що притягуваний своїми діями вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а його провина у вчиненні зазначених правопорушень підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами: протоколами про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 501499, 501500 від 03 вересня 2021 року; схемою місця ДТП від 30 липня 2021 року; поясненнями ОСОБА_2 ; поясненнями самого притягуваного ОСОБА_1 ; довідкою про результати розгляду повідомлення про ДТП та іншими матеріалами справи.

З вищевикладеного та досліджених суддею доказів випливає, що ОСОБА_1 , порушуючи вимоги п.п. 2.10, 13.3 Правил дорожнього руху України, який відповідно передбачають, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, керуючи автомобілем марки «MAN», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи випередження, а саме об`їзд з права, автомобіля марки «Kia Sportage», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здійснював поворот ліворуч, в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, після чого з місця дорожньо-транспортної пригоди зник, не повідомивши працівників поліції про дорожньо-транспортну пригоду.

Таким чином, з викладеного випливає, що провина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, повністю доведена матеріалами справи про адміністративне правопорушення та підтверджується доказами, дослідженими суддею, однак, суддя вважає, що провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, оскільки на момент розгляду справи закінчилися строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

Розглядаючи питання щодо строку давності в адміністративному провадженні в контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, суд першої інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі: Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом …, який … становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення… .

Поняття кримінальне обвинувачення має автономне значення, котре не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць (справа Блохін проти Росії, рішення від 23.03.2016 року, п. 179; Адольф проти Австрії, п.30).

До кримінально-процесуального аспекту статті 6 Конвенції належать адміністративні правопорушення правил, які караються штрафами, обмеженням водійських прав, такими, як зняття балів, або призупинення чи скасування водійських прав (справи Луц проти Німеччини, п. 182, Шмауцер проти Австрії, Ігор Паскарі проти Республіки Молдова, п. п. 20-23).

Тому, стаття 91 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в контексті ст. 6 Конвенції належить до кримінально-процесуального аспекту.

Стаття 6 пункт 1 Конвенції застосовується протягом усього провадження, метою якого є встановлення обґрунтованості кримінального обвинувачення включно зі стадією проголошення судового рішення.

Загалом гарантії статті 6 пункту 1 Конвенції застосовуються до апеляційного оскарження, коли ця інстанція є завершальною стадією відповідного провадження і його результат може бути вирішальним для притягнутих до відповідальності осіб.

Правове регулювання прав та свобод людини за національним законом полягає у створенні необхідних умов, якими слід забезпечити невідворотність адміністративної відповідальності.

В той же час має бути забезпечений справедливий баланс між загальним (публічним) інтересом невідворотності адміністративної відповідальності та дотриманням прав і свобод людини щодо строку давності про притягнення її до відповідальності.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, в тому числі у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії визначив строк давності як передбачене законом право порушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення. Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасниць, відповідають кільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушень прав обвинувачених, які могли б бути зменшені, якби судам доводилося розглядати їхні справи на основі доказів, що могли бути неповними за спливом часу (ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії, рішення від 20 вересня 2011 року, п. 570 та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», рішення від 22 жовтня 1996 року, п. 51).

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 вчинив адміністративні правопорушення 30 липня 2021 року. Протоколи про адміністративне правопорушення складено 03 вересня 2021 року та справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 надійшла до Арцизького районного суду Одеської області 14 вересня 2021 року, та передані судді Гусєвій Н.Д. згідно з Реєстром судових справ і матеріалів, переданих на розгляд головуючому судді, - 15 вересня 2021 року. ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи, яка призначена на 21 вересня 2021 року, 18 жовтня 2021 року, 05 листопада 2021 року, але розгляд справи не відбувся, оскільки ОСОБА_1 не з`явився у судове засідання, у суду не було відомостей проте, що він повідомлений належним чином про місце, дату і час розгляду справи. Справа була призначена на 25 листопада 2021 року, але на день розгляду справи пройшло три місяці після вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, тобто після спливу строку, в межах якого, відповідно до діючого законодавства, до правопорушника може бути застосовано адміністративне стягнення.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стаття 6 пункту 2 Конвенції забезпечує «право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено в законному порядку».

Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними ( див. справа «Soering проти Сполученого Королівства», рішення від 7 липня 1989 року, п. 87).

Суд в своїх прецедентних рішеннях зазначив, що практичність та ефективність гарантій при тлумаченні та застосуванні положень Конвенції стосується і права, закріпленого в статті 6 пункту 2 Конвенції - презумпції невинуватості (див. справи «Allen проти Сполученого Королівства», рішення від 12 липня 2013 року п.п.92-93, «Allenet de Ribemont проти Франції», рішення від 10 лютого 1995 року, п. 35).

Презумпція невинуватості, яка розглядається як процесуальна гарантія в контексті самого кримінального провадження, накладає вимоги щодо, зокрема, тягаря доведення, правових презумпції факту і права.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. При цьому, застосування уповноваженими на те посадовими особами заходів адміністративного впливу здійснюється в точній відповідності з законом (ч. 3 ст. 7 КУпАП).

За загальним правилом ст. 9 КУпАП наявність складу правопорушення є необхідною підставою для адміністративної відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КУпАП особа підлягає адміністративній відповідальності лише за те правопорушення, відносно якого встановлена вина.

Відсутність вини в скоєнні адміністративного правопорушення за зазначеною нормою закону виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Згідно з положеннями статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Відповідно до норм КУпАП суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин адміністративного провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; про закриття справи.

Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

В силу ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 38 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення, що відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Встановлення законодавцем строку давності притягнення до відповідальності є важливою гарантією прав особи, що випливає з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права.

За таких підстав, в системі діючого правового регулювання та на підставі ст. 247 п. 7 КУпАП судом вирішується питання про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України одним із його завдань є правове забезпечення охорони прав і свобод людини та громадянина, яке, окрім іншого, полягає також і в створенні дієвих механізмів захисту прав та законних інтересів осіб, потерпілих від злочинів.

У рішеннях Конституційного Суду України (справа1-28/20170, рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 [1]; справа № 1-36/2001, рішення від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 [2]) неодноразово зазначено про низку основоположних постулатів стосовно того, що:

- Україна є демократичною, правовою державою;

- у нашій країні визнано і діє принцип верховенства права;

- Конституція України має найвищу юридичну силу; закони й інші нормативно-правові акти приймають на підставі Конституції України та повинні відповідати їй;

- людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку визнано в Україні найвищою соціальною цінністю;

- права та свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження й забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

З огляду на ці конституційно-правові приписи, однозначно можна дійти висновку, що на державу покладено обов`язок, щодо вжиття дієвих й ефективних заходів, спрямованих на гарантоване поновлення порушених прав людини, зокрема прав потерпілого, якому завдано шкоду злочином.

Конституція України захищає права і свободи людини і громадянина на підставі рівності всіх перед законом і судом, забезпечує доступ до правосуддя і компенсації спричиненої шкоди.

На державу покладено обов`язок запобігати і припинити в установленому законом порядку будь-які посягання, що спричиняють шкоду, моральні страждання та забезпечити потерпілому від правопорушення, насамперед в суді, свої права і законні інтереси любим не забороненим законом засобом.

Разом з тим, обов`язок держави забезпечити поновлення прав потерпілого від злочину не повинно залежати від наділенням його права визначити необхідність здійснити винесення процесуального документу у відношенні тої чи іншої особи за межами покладеними на цю особу відповідальності, таке право в силу публічного характеру притягнення до відповідальності належить тільки державі в особі законодавчих і правозастосовувальних органів.

Правосуддя в Україні здійснюється тільки судом. Держава зобов`язана гарантувати захист прав усім учасникам судового процесу чиї права та законні інтереси безпосередньо зачіпає провадження по справі, забезпечити належну можливість відстоюванню своїх прав і законних інтересів на всіх стадіях судового провадження будь-яким не забороненим законом способом.

В цих цілях, законодавець, діючи в рамках наданих дискреційними повноваженнями, включив таку нереабілітуючу обставину, як сплив строків давності адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Проаналізувавши норми національного закону та, враховуючи конвенційні положення стосовно строків давності, суд першої інстанції, використовуючи право, надане судам загальної юрисдикції тлумачити зазначені норми для цілей подолання суперечної правозастосовної практики, яка послабляє гарантії державного захисту прав, свобод і законних інтересів громадян від свавільного адміністративного примусу, дійшов до наступного висновку.

Строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає законне право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка підозрюється в здійсненні адміністративного правопорушення, за закінченням строку давності, що передбачений національним законом - частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Строк давності спливає і під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у суді першої інстанції, оскільки будь-які процесуальні дії та інші обставини (неможливість виклику в судове засідання учасників справи не з вини суду) протягом цих строків не припиняють їх перебігу.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм КУпАП дозволяє дійти висновку, що закриття провадження у справі за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративногоправопорушення.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі закінчення на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу. Відповідно ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення.

Тому, ОСОБА_1 слід визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 КУпАП, проте у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, провадження в справі підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 38, 124, 283-285, п. 7 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суддя, -

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення № 492/995/21 відносно ОСОБА_1 - закрити у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя

Арцизького районного суду Гусєва Н.Д.