Справа№938/677/20
Провадження № 3/938/15/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року селище Верховина

Суддя Верховинського районного суду Івано-Франківської області Джус Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал, що надійшов з Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Івано-Франківській області

про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки селища Верховина, Верховинського району Івано-Франківської області, громадянки України, з вищою освітою, працюючої заступником селищного голови з питань діяльності виконавчих органів Верховинської селищної ради, заміжньої, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

за участю:

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності: ОСОБА_1

потерпілої: ОСОБА_2 ,

встановив:

18 грудня 2020 року провідним спеціалістом Відділу регіонального представництва в західних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення заступником голови Верховинської районної ради ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП України.

Відповідно до даного протоколу порушення полягало в тому, що Верховинська селищна рада листом від 06.11.2020 №444/02-15/22, №447/02-15/22 надала відповідь на інформаційні запити ОСОБА_2 від 03.11.2020 №444/02-15/22 та від 05.11.2020 №447/02-15/22, однак запитувана інформація була надана не в повному обсязі, що є порушенням частини першої статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інфоромації», за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст.212-3 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину не визнала, вважає, що відповідь на запит було надано в повному обсязі. Пояснила, що за резолюцією голови Верховинської селищної ради їй було надано для розгляду та підготовки відповіді запити ОСОБА_2 від 03.11.2020 №444/02-15/22 та від 05.11.2020 №447/02-15/22. Оскільки дані запити були пов`язані між собою та стосувались одного і того ж питання, було надано одну відповідь на обидва запити. У відповіді було надано інформацію щодо всіх питань, які були викладені у запитах з посиланням на рішення, які приймалися селищною радою та інші документи щодо питань викладених у запитах. Однак копії відповідних рішень та документів до відповіді не долучались, оскільки запитувач інформації ознайомилась з ними особисто при отриманні листа- відповіді. В той же час зазначила, що документального підтвердження того, що запитувачка ознайомилась із документами, надати не може.

Також ОСОБА_1 пояснила, що запитувана інформація не перебуває безпосередньо у її розпорядженні, оскільки в силу своїх посадових обов`язків, вона не має відношення до рішень які ухвалюються сесією селищної ради, і така інформація перебуває в секретаріаті ради. Згідно розпорядження Виконавчого комітету Верховинської селищної ради від 27.05.2011 №36, саме на секретаря селищної ради покладено обов`язок щодо організації доступу до публічної інформації. Запити ОСОБА_2 були адресовані голові селищної ради, а вона за його дорученням тільки готувала проект відповіді на ці запити. Однак остаточне рішення щодо змісту відповіді приймав селищний голова. Відповідь на запити була надана своєчасно за підписом селищного голови. Також звернула увагу на те, що після отримання запрошення від уповноваженої особи Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу надання неповної відповіді на згадані запити, селищним головою було надано додатково відповіді по кожному із запитів та долучено до них витребувані документи.

Потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні надала пояснення в яких зазначила, що звернулася до голови Верховинської селищної ради із двома інформаційними запитами, а саме від 03.11.2020 №444/02-15/22, та від 05.11.2020 №447/02-15/22. Працівником селищної ради в телефонному режимі та в межах строків визначених законом її було повідомлено, що відповідь на запити підготовлена. Відповідь на запити вона отримала безпосередньо у Верховинській селищній раді, однак така відповідь була формальною відпискою без долучених документів. Звернула увагу на те, що їй було відмовлено у можливості ознайомитись із документами, про які йшлося у запитах, та роз`яснено, що вона може ознайомитись із ними на офіційному сайті ради. Однак протоколів сесії ради на яких приймались рішення, що стосуються питань викладених у запитах, на сайті ради не було.

Після цього вона звернулась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Через деякий час, після його реагування вона отримала додаткові відповіді від Верховинської селищної ради із пакетом документів. Однак протоколи надано так і не було, і даний факт розслідується в межах відкритого кримінального провадження.

Вивчивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст.245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Виходячи з вимог ст.280 цього Кодексу, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі ст.254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ст.256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Разом з тим, за змістом ст.ст.279,280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення. Суддя не має права у постанові за підсумками розгляду справи вказувати на обставини, які не зазначались у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають протоколу, адже у цьому випадку він виходить за межі своєї компетенції, якою згідно з вимогами ст. ст.213,221 КУпАП є лише розгляд справи. Недотримання цих вимог порушує право на захист особи, що притягається до адміністративної відповідальності.

Диспозиція ч.2 ст.212-3 КУпАП передбачає відповідальність за порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації.

Виходячи з положень ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Аналіз наведеного визначення публічної інформації та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 згаданого Закону, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, зокрема: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно п.2 ч. 1ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується зокрема шляхом надання інформації за запитами на інформацію».

Згідно з п.6 ч.1 ст.14 Закону, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно зі ст.17 відповідного закону, парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється зокрема Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч.2 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п.2 ст.6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до голови Верховинської селищної ради із двома інформаційними запитами, а саме від 03.11.2020 №444/02-15/22, та від 05.11.2020 №447/02-15/22 в якому просила надати інформацію щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , зокрема про те, у кого на балансі перебуває відповідна земельна ділянка, на якій підставі вона передана в оренду фізичній особі, підстави для знищення зелених насаджень на цій земельній ділянці, підстави для її забудови та ін.

Верховинською селищною радою листом від 06.11.2020 №444/02-15/22, №447/02-15/22 було надано відповідь на обидва запити заявника. Відповідь не розкривала інформацію на кожне поставлене питання окремо, а містила згруповану інформацію з приводу поставлених у запитах питаннях, в тому числі з посиланням на прийняті рішення, договір оренди земельної ділянки. Однак копії таких документів до відповіді долучені не були. Відповідний лист-відповідь було підписано головою селищної ради, якому і були адресовані запити (а.с. 12).

В даному випадку, проект відповіді на інформаційні запити ОСОБА_2 підготовлено ОСОБА_4 , яка, як встановлено в судовому засіданні, станом на 06.11.2020 займала посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів.

З долучених до матеріалів справи запитів вбачається, що запит ОСОБА_2 від 03.11.2020 №444/02-15/22 переданий для виконання ОСОБА_4 03.11.2020, а запит від 05.11.2020 №447/02-15/22 переданий для виконання 05.11.2020 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.10,11).

Аналізуючи надані докази у їх сукупності та взаємному зв`язку між ними, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, слід враховувати такі законодавчі приписи.

Відповідальність за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП настає у разі порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

Стаття 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлює, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що Верховинська селищна рада, як орган місцевого самоврядування є розпорядником публічної інформації.

Згідно розпорядження голови Верховинської селищної ради від 27.05.2011 №36, копія якого долучена до справи особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, затверджено Порядок реалізації права на доступ до публічної інформації за інформаційним запитом у Верховинській селищній раді. Даним порядком визначено, що запит на інформацію, це прохання особи до розпорядника інформації - Верховинської селищної ради чи її виконавчого апарату, надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Окрім того, згідно розпорядження голови Верховинської селищної ради від 27.05.2011 №36 організацію заходів щодо забезпечення доступу до публічної інформації у виконавчому апараті Верховинської селищної ради, покладено на секретаря селищної ради.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Статтею 11 згаданого закону визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Таким чином, в силу зазначених законодавчих норм та внутрішнього розпорядження голови селищної ради від 27.05.2011 №36, саме виконавчий комітет селищної ради є розпорядником публічної інформації у Верховинській селищній раді, який очолює голова селищної ради ОСОБА_6 . Слід зазначити, що саме голові селищної ради ОСОБА_6 були адресовані інформаційні запити ОСОБА_2 і саме за його підписом була надана відповідь на ці запити.

Більше того, звертаючись до уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, ОСОБА_2 вважала, що саме голову Верховинської селищної ради слід притягнути до відповідальності за ненадання повної відповіді на запитувану нею інформацію

Слід звернути увагу також на те, що як зазначила сама потерпіла ОСОБА_2 , після її звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, саме головою селищної ради ОСОБА_6 14.12.2020 було надано додаткові відповіді на запити із пакетом документів. Однак протоколи надано так і не було, і даний факт розслідується в межах відкритого кримінального провадження.

Аналіз наведеного свідчить, що ОСОБА_1 , не тільки не є розпорядником публічної інформації, але й навіть не є особою, відповідальною за організацію доступу до публічної інформації. З цього слід дійти висновку про те, що в даному випадку, при підготовці відповіді на інформаційні запити ОСОБА_2 від 03.11.2020 №444/02-15/22 та від 05.11.2020 №447/02-15/22, ОСОБА_1 , виконувала суто технічні функції з підготовки проекту цієї відповіді. Остаточне рішення щодо змісту даної відповіді на інформаційні запити приймалося особою, яка її підписала - селищним головою, який очолює виконавчий комітет Верховинської селищної ради, який є розпорядником відповідної інформації.

До того ж слід зазначити, що проект відповіді нею підготовлено на підпис селищному голові на наступний день після отримання другого запиту, тобто жодних зволікань із підготовкою проекту відповіді з її боку допущено не було.

За таких обставин, дії ОСОБА_1 не утворюють складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП, оскільки вона не є суб`єктом даного адміністративного правопорушення, та її вини у наданні неповної інформації на інформаційні запити ОСОБА_2 , немає.

Такий висновок випливає й з наступного.

ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п.4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Таким чином, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, та виходить з того, що згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись статтями 7, 9, 10, 11, 247, 212-3, 283, 285,287 КпАП України, суддя,

п о с т а н о в и в:

провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 212-3 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Верховинський районний суд Івано-Франківської області або безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст постанови складено та підписано 08.02.2021.

Суддя Джус Р.В