Провадження № 3/263/347/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2020 року місто Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Музика О.М., за участю прокурора Куцоконь Є.Ю., особи, відносно якої складений протокол ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, які надійшли з Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Старий Крим м. Маріуполь Донецької області, громадянки України, із вищою освітою, працюючої начальником відділу планово-економічної роботи Комунального закладу «Централізована бухгалтерія установ, підвідомчих управлінню молоді та спорту», яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 21 грудня 2020 року № 685 ОСОБА_1 відповідно до наказу директора Комунального закладу «Централізована бухгалтерія установ, підвідомчих управлінню молоді та спорту» (далі КЗ «ЦБ УМС») від 15 січня 2020 року № 8-к призначено на посаду начальника відділу планово-економічної роботи КЗ «ЦБ УМС».

Згідно з п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, єособи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Встановлено, що ОСОБА_1 , будучи начальником відділу планово-економічної роботи КЗ «ЦБ УМС», 02 червня 2020 року несвоєчасно, без поважних причин, подала щорічну декларацію особи, пов`язану на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік до Єдиного державного реєстру декларацій.

Відповідно до Роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції від 13 лютого 2020 року № 1 «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю» щорічна декларація декларація, яка подається відповідно до частини 1 статті 45 Закону у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація.

У свою чергу відповідно до Закону України від 17 березня 2020 року № 530-Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (COVID-19)» внесені зміни до Закону України «Про запобігання корупції», згідно з якими у 2020 році продовжено до 01 червня термін подання щорічних декларацій та декларацій після звільнення.

Відповідно до зазначеного, ОСОБА_1 зобов`язана була подати щорічну декларацію особи, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування до 00:00 год. 01 червня 2020 року.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру декларацій ОСОБА_1 подала декларацію «щорічну» 02 червня 2020 року о 09 год. 07 хв.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , порушуючи вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», згідно з п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, будучи суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону, несвоєчасно без поважних причин 02 червня 2020 року о 09 год. 07 хв. подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік.

Таким чином, Управлінням стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_1 інкримінується несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тобто адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що у неї не було жодного умислу на невчасну подачу щорічної декларації. Вказала, що на посаду начальника відділу планово-економічної роботи КЗ «ЦБ УМС» її призначено 14 січня 2020 року та їй ніхто не вказав про необхідність подачі декларації, оскільки її посада не відноситься до переліку посад, зайняття яких вимагає подачу декларацій. У подальшому її керівництво у березні 2020 року усно повідомило все ж про необхідність подавати щорічну декларації про майновий стан та вона тривалий час намагалася відновити електронний ключ для можливості входу до сайту НАЗК, отримавши його 01 червня 2020 року, була необхідність у 24 години для його ідентифікації, тому і подала декларацію лише 02 червня 2020 року.

Прокурор підтримав позицію, яка викладена у протоколі про адміністративні правопорушення та просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності із накладенням мінімального штрафу.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін, приходжу до наступного.

Так, з адміністративних матеріалів вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складений оперуповноваженим 6-го відділу протидії корупції Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області ДСР Національної поліції України, старшим лейтенантом поліції Кулик А.О.

Правовою підставою для складення цього протоколу відносно ОСОБА_1 стало повідомлення директора КЗ «ЦБ УМС» від 03 червня 2020 року до Національного агентства з питань запобігання корупції про факти несвоєчасного подання декларацій осіб, а саме ОСОБА_1 за 2019 рік та лист Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції від 17 липня 2020 року № 47-05/32959/20, який надійшов до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 22 липня 2020 року.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які вчинила ОСОБА_1 , 01 червня 2020 року о 22:47:50 нею оглянуті документи, цього дня о 22:48:51 нею створено чернетку, у подальшому заповнені відповідні розділи та 02 червня 2020 року о 09:07:43 декларацію успішно подано.

Згідно з наказом КЗ «ЦБ УМС» від 14 січня 2020 року № 8-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу планово-економічної роботи цього закладу.

Відповідно до положення про КЗ «ЦБ УМС» централізована бухгалтерія установ, підвідомчих управлінню молоді та спорту є комунальним закладом, заснованим на майні територіальної громади м. Маріуполя, суб`єктом права власності якої є Маріупольська міська рада.

За посадовою інструкцією начальник відділу планово-економічної роботи належить до категорії керівників.

Листом від 26 січня 2021 року директор КЗ «ЦБ УМС» ОСОБА_2 повідомила суд, що ОСОБА_1 прийнята на роботу до комунального закладу 15 січня 2020 року у порядку переведення з КЗ «ДЮСШ «Атлетик», де працювала на посаді головного бухгалтера. Згідно з п. 5 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» посадові особи сфери фізичної культури, спорту увільнені від подачі щорічної декларації. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 прийнята у порядку переведення і сфера діяльності не змінилася, її не було повідомлено про необхідність подання щорічної декларації. Після більш ретельного вивчення цього Закону виявлено, що ОСОБА_1 повинна подавати щорічну декларацію згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону як особа, яка не є службовою особою та яка виконує роботу або надає послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, про що їй було усно повідомлено.

Проводячи оцінку представлених доказів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

За змістом ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, в тому числі, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В редакції КУпАП станом на 02 червня 2020 року суб`єктом правопорушень у цій статті відповідно до примітки є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Згідно з п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Відповідно до Закону України від 17 березня 2020 року № 530-Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (COVID-19)» внесені зміни до Закону України «Про запобігання корупції», згідно з якими у 2020 році продовжено до 01 червня термін подання щорічних декларацій та декларацій після звільнення.

Національним агентством з питань запобігання корупції 13 лютого 2020 року надані роз`яснення «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції», у п. 15 яких зазначено питання про віднесення осіб до посадових осіб юридичних осіб публічного права відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», до яких за посадою і належить ОСОБА_1 .

Таким чином ОСОБА_1 , будучи начальником відділу планово-економічної роботи комунального закладу, має організаційно-розпорядчі функції, які полягають у здійсненні керівництва трудовим колективом, тому є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.

У відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», на підставі Закону України від 17 березня 2020 року № 530-Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (COVID-19)» ОСОБА_1 у 2020 році зобов`язана була подати декларацію до 00:00 год. 01 червня 2020 року.

Однак, згідно з ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від необхідності доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Стаття 172-6 КУпАП є бланкетною, тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті даного правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно правового акту, яким встановлюються відповідні правила та яких особа, що притягається до адміністративної відповідальності не дотрималася,порушивши тим самим законодавчі приписи.

Так, у протоколі оперативний співробітник ОСОБА_3 зазначив, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, однак матеріали адміністративної справи не містять відомостей, що ОСОБА_1 припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, і у зв`язку з цим повинна була подавати відповідну декларацію.

Навпаки, усі матеріали справи свідчать про несвоєчасну подачу щорічної декларації ОСОБА_1 саме за 2019 рік.

Враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення містить суттєві протиріччя між його змістом та конкретним нормативно правовим актом, яким встановлюються відповідні правила та яких особа, що притягається до адміністративної відповідальності, не дотрималася, з його змісту неможливо встановити дійсні фактичні дані, зокрема суті правопорушення чи то подачу декларації у зв`язку з припиненням діяльності чи то щорічну декларацію за минулий період, тому суд не може вважати даний доказ допустимим.

За відсутності основного допустимого доказу у вигляді протоколу про адміністративне правопорушення, який за своєю суттю є актом, в якому уповноважена посадова особа викладає інкриміноване правопорушення, інші докази (переписка між правоохоронним органом та НАЗК, пояснення особи, відносно якої складений протокол тощо) не можуть довести вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

У той же час виписка з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на якій відсутня відмітка про дату її складання та відсутні відомості про посадову особу, яка її склала, відомості про її посвідчення підлягає визнанню не належним, недопустимим та не достовірним доказом, оскільки вона не містять підпису уповноваженої особи на її складання чи/або виготовлення та з неї не можливо встановити дійсні обставини справи, зокрема щодо дійсних складових реєстраційних дій ОСОБА_1 у Реєстрі в період з 01 по 02 червня 2020 року та відповідно у ній беззаперечно не указано, що вона містить саме інформацію щодо предмета доказування, зокрема щодо ОСОБА_1 , а також зміст цієї роздруківки повністю може залежати від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни до неї, і суд у даному випадку позбавлений можливості встановити її первісну правову природу.

З матеріалів провадження вбачається, що перевірка стосовно ОСОБА_1 проводилась виключно працівником Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, який склав протокол та відібрав пояснення у ОСОБА_1 .

При цьому в матеріалах провадження відсутні дані щодо проведення НАЗК відповідної перевірки стосовно ОСОБА_1 , повідомлення НАЗК про результати такої перевірки Управління та інше.

Сам по собі лист Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя НАЗК, який не містить вихідних даних, на підставі яких цим Управлінням зроблені відповідні висновки, а матеріали справи не містять доказів, що останнє у спосіб, передбачений ст. ст. 11, 48 Закону таку перевірку проводило та за її наслідками складений відповідний висновок, який оформлений у спосіб, передбачений Законом не вказує на проведення перевірки, тому цей лист розцінюється судом як неналежний доказ фактів перевірки декларації та відомостей про ОСОБА_1 .

У справі наявний лист Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя НАЗК від 22 липня 2020 року з проханням провести перевірку за фактом несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 , адресований до Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, однак цей лист не ґрунтується на вимогах ст. 11 Закону, оскільки не відображає, що саме повинен перевірити та відповідно представити НАЗК Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України для висновку про порушення вимог антикорупційного законодавства.

За змістом статтей 172-4 - 172-9 КУпАП, проведеним аналізом законів України «Про запобігання корупції», «Про Національну поліцію», «Про прокуратуру», «Про Службу безпеки України»; «Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» не виявлено в органів Національної поліції, органів прокуратури, органів СБУ, повноважень та механізмів для проведення контролю щодо своєчасності подання щорічної декларації суб`єктом декларування.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції», до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції належить здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Зважаючи на зазначені положення законодавства, перевірка електронних декларацій є виключною компетенцією Національного агентства з питань запобігання корупції, яке виступає єдиним суб`єктом, що здійснює таку перевірку, не наділяючи таким правом інші державні органи. З цією метою Національне агентство наділено відповідними повноваженнями, а саме: правом визначати порядок такої перевірки, отримувати необхідну інформацію, проводити моніторинг способу життя декларантів тощо.

Механізм проведення Національним агентством контролю та повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статей 48 та 50 Закону України «Про запобігання корупції», визначається Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим рішення Національного агентства від 10 лютого 2017 року № 56 (далі - Порядок).

Згідно з п. 1 розділу II Порядку відповідно до Закону Національне агентство проводить щодо декларацій такі види контролю:

1) щодо своєчасності подання;

2) щодо правильності та повноти заповнення;

3) логічний та арифметичний контроль.

Згідно з п. 2 - п. 5 розділу II Порядку, НАЗК здійснює контроль щодо своєчасності подання декларацій. У разі отримання інформації (повідомлень), передбаченої у підпунктах 1, 2 пункту 2 цього розділу, НАЗК перевіряє факт неподання або несвоєчасного подання декларації суб`єктом декларування. У випадку встановлення факту неподання декларації НАЗК письмово повідомляє про це суб`єкта декларування та спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції у визначеному НАЗК порядку.

Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не відноситься до суб`єктів, які наділені правом перевірки як декларацій, так і повідомлень про суттєві зміни у майновому стані суб`єктів декларування. Такими повноваженнями наділені виключно працівники структурного підрозділу апарату НАЗК, діяльність яких пов`язана зі здійсненням такої функції.

Посадовці Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, відповідно до п. 4 розділу II Порядку, вправі, виключно у випадку встановлення факту неподання декларації або неповідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб`єктом декларування, після отримання письмового повідомлення із НАЗК, як спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції, на підставі отриманих матеріалів, скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Про це і вказує лист НАЗК від 06 лютого 2019 року № 44-01/8418/19, адресований до голови Національної поліції України ОСОБА_4 .

У даній справі організатором перевірки є саме працівники Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, які на основі не ідентифікованої Виписки з реєстру дійшли висновку про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, без відповідної перевірки НАЗК.

Не містять матеріали адміністративної справи даних, що за своїми функціональними обов`язками оперативний співробітник ОСОБА_3 наділений правом на складання цього протоколу. Перебування його на посаді оперуповноваженого 6-го відділу протидії корупції Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України автоматично не наділяє його правом на складання протоколів у сфері порушення антикорупційного законодавства, а відповідного розпорядження, наказу, положення про це, матеріали адміністративної справи не містять.

Статтею 255 КУпАП передбачено право уповноважених на те посадових осіб органів внутрішніх справ (Національної поліції) складати протоколи про адміністративне правопорушення за ст. ст. 172-4 - 172-9. Статтею 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладено на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Разом з тим, Закон України «Про запобігання корупції», який є основним спеціальним Законом у сфері боротьби з корупцією, тільки Національне агентство наділив правом здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (стаття 11 Закону).

Таким чином, протокол від 21 грудня 2020 року, який складений оперуповноваженим 6-го відділу протидії корупції Управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, складений з порушенням ст. 11 Закону, оскільки даний працівник Управління не наділений правом на власний розсуд проводити огляд Витягу з реєстру декларацій, який містить обмежену інформацію та відповідно робити висновки про факти порушення, тому цей протокол у силу ст. ст. 2, 252 КУпАП визнається судом як недопустимий доказ також із наведених підстав, оскільки складений особою, яка не наділена правом на проведення огляду, а також він складений у спосіб, які не ґрунтується на вимогах ст. 11 Закону.

Статтею 49 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти Національне агентство про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

Якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, Національне агентство письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному частиною першою статті 45 цього Закону.

Одночасно Національне агентство письмово повідомляє про факт неподання декларації спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, а також керівнику державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, вищому органу управління відповідного громадського об`єднання, іншого непідприємницького товариства про факт неподання декларації відповідним суб`єктом декларування.

Тобто, всі обов`язкові дії по проведенню контролю та перевірки, у тому числі після встановлення, що суб`єкт декларування несвоєчасно подав декларацію чи не повідомив про суттєві зміни в майновому стані, уповноважені здійснювати виключно працівники НАЗК, у тому числі на підставі листа отримати пояснення від такої особи і вирішувати питання щодо її притягнення до відповідальності. А органи Національної поліції позбавлені контролюючої функції.

Такий висновок узгоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року за касаційною скаргою на рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі за позовом громадянина до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії (справа № 814/886/17), де Суд зазначив, що НАЗК здійснює повну перевірку декларацій у порядку, передбаченому статтею 50 Закону №1700-У11. Здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК.

Натомість в Україні діє ціла низка нормативно-правових актів у сфері запобігання та протидії корупції, а також контролю за надходженням коштів до державного бюджету та їх використання, які визначають як перелік суб`єктів контролю, так і їх повноваження щодо здійснення відповідних функцій. Зокрема, вжиття заходів щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, контроль і перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, згідно зі статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції» покладено на Національне агентство з питань запобігання корупції.

З огляду на викладене, на підставі аналізу вище зазначених нормативних актів, необхідно дійти до висновку, що досудова перевірка у справі проведена не уповноваженим органом, у спосіб, який не регламентований КУпАП, за дозволом, який не надався у межах збору доказів в адміністративному провадженні, особою, яка не наділялася правом на отримання доказів, що дає підстави визнати недопустимими всі докази у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, та усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Разом з тим, приймаючи рішення у справі, суд має керуватися презумпцією невинуватості, закріпленою у ст. 62 Конституції України, відповідно до якої тягар доказування вини покладено на орган, який склав відповідний матеріал. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Для встановлення наявності у діях особи ознак відповідного адміністративного правопорушення, суд враховує вимоги ст. 9 КУпАП, відповідно до якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 06 жовтня 2010 року (справа №1-27/2010 про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) суд звернув увагу, що у ратифікованих Україною конвенціях, які є частиною національного законодавства, корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов`язків.

Таким чином, при розгляді даної категорії справ обов`язково має встановлюватись умисний характер вчиненого. З об`єктивної сторони дане правопорушення характеризується умисною формою вини, а саме: прямим умислом, а також наявністю відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, яким суб`єкт правопорушення мав керуватись при його вчиненні.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Вирішуючи питання про наявність у діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, визначається умисною формою вини, тобто коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

З урахуванням положень ст. 1 Закону № 1700-VII, сутність порушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана задекларувати свої доходи, своєчасно подати декларацію та повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети. А тому орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення, повинен довести наявність в діях особи умислу на неправдиве подання такого повідомлення або неподання його взагалі.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Відповідно до положень Конституції України суд має керуватися принципом верховенства права.

У правовій позиції, сформованій у Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання, підкреслюється, що розуміння права в контексті верховенства права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, є одним із загальнолюдських вимірів права. Конституційний Суд України наголошує на тому, що зазвичай справедливість розглядається як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідність злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення. Покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

В своїх поясненнях ОСОБА_1 вказувала на те, що умислу не подавати вчасно декларацію у неї не було, таке виникло внаслідок несвоєчасного виготовлення електронного ключа доступу, декларацію вона подала хоча із запізненням, однак з повними та правдивими відомостями, тобто нею внесені достовірні відомості у щорічну декларацію за 2019 рік, а отже вона не мала на меті уникнення фінансового контролю за її доходами і у неї були відсутні мотиви та бажання вчинити порушення закону.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували вказану позицію матеріали справи не містять, а за змістом ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналізуючи наведені обставини, враховуючи, що судом докази у справі визнані як недопустимими, так і неналежними з наведених підстав, суд приходить до висновку, що органом, на який ст. 251 КУпАП покладено обов`язок надати належні та допустимі докази, суду не представлено беззаперечних доказів про наявність у діях ОСОБА_1 умислу на вчинення указаного адміністративного правопорушення.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність у діях особи умислу на порушення вимог фінансового контролю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, у діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона, а відповідно і склад адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження по справі підлягає закриттю, у зв`язку із відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 7, 9, 36, ч. 2 ст. 172-6, 245, 247, 251, 252, 268, 283, 284, 294 КУпАП, Законом України «Про запобігання корупції», суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Апеляційну скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Маріуполя.

Суддя О.М. Музика