Справа №581/865/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Кузьмінський О. В.
Номер провадження 33/816/66/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 581/865/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 16.11.2020, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

установив:

В поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді та прийняти нову постанову про закриття провадження у справі, оскільки суд розглянув справу без його участі, не повідомивши про час та місце розгляду справи, а в підписаному ним протоколі не було вказано час та місце розгляду справи. Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки він не був присутній під час оголошення постанови та дізнався про наявність судового рішення лише 08.12.2020, отримавши поштою лист суду від 01.12.2020.

Постановою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 16.11.2020 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн із позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.

Згідно постанови судді, ОСОБА_1 02.11.2020 о 18:00 в сел. Липова Долина керував автомобілем МАЗ-63031 н. з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 ПДР. Огляд на стан сп`яніння водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер» в присутності двох свідків.

Апеляційний розгляд справи з додержанням вимог ст. 268, 277-2, 294 КУпАП був призначений в режимі відеоконференції з Ізюмським міськрайонним судом Харківської області (як найбільш наближений суд до місця проживання) спочатку на 11.01.2021, однак ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, до цього місцевого суду не з`явився і подав клопотання про перенесення судового засідання через хворобу, внаслідок чого розгляд справи був відкладений на 18.01.2021. Однак будучи знову своєчасно сповіщеними у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 знову в судове засідання не з`явився і подав аналогічне клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку з хворобою. Втретє судове засідання було призначене на 29.01.2021, однак у черговий раз будучи своєчасно сповіщеними у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду справи, ОСОБА_1 до суду не з`явився і втретє подав клопотання про перенесення судового засідання через хворобу.

Відповідно ч. 4-6 ст. 294 КУпАП, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, не пізніше ніж за три дні до початку судового засідання. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 , оскільки це не суперечить положенням ст. 268, 294 КУпАП. При цьому постійний хворобливий стан ОСОБА_1 і наявність у нього хронічних хвороб не є тими факторами, що унеможливлюють розгляд справи судом апеляційної інстанції, так як з наданих медичних довідок не убачається про неможливість ОСОБА_1 бути присутнім в судовому засіданні або ж будь-яких перешкод у залученні ним до участі у справі захисника згідно ст. 271 КУпАП, який би представляв його інтереси, а відтак такі дії неодмінно перешкоджають справедливому розгляду справи і спрямовані на свідоме затягування судового процесу. Підлягає врахуванню і той факт, що 02.02.2020 закінчується строк накладення адміністративного стягнення, встановлений ч. 2 ст. 38 КУпАП, що може призвести до порушення легітимної мети та розумної пропорційності між використаними державою засобами та поставленою метою. Апеляційний суд вимушений був двічі відкладати розгляд справи (отримавши втретє відповідне клопотання) і на майбутнє не мав впевненості, що ОСОБА_1 у черговий раз не заявить клопотання про відкладення апеляційного перегляду його скарги, знову пославшись на хворобу, що є проявом зловживання процесуальним правом, незважаючи на відсутність у КУпАП загального положення про заборону зловживання процесуальними правами, так як така заборона є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази і доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не був присутній під час прийняття суддею рішення, про наявність постанови дізнався лише 08.12.2020, а 16.12.2020 вже подав апеляційну скаргу, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей строк пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Крім того, справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ст. 248, ч. 1 ст. 268 КУпАП). При цьому необхідно зауважити, що своєчасним сповіщенням особи згідно вимог КУпАП є повістка, яка вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КУпАП).

При підготовці до розгляду справи суддя, крім іншого, вирішує таке питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (п. 3 ст. 278 КУпАП).

Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову у справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У іншій справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008). ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, які розглядались, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».

Однак вказані вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 2 КУпАП) не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового засідання, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через порушення його особистих прав і законних інтересів, оскільки протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшов до суду 05.11.2020 і його розгляд відбувся у день визначений працівником поліції без направлення судової повістки учасникам провадження в справі про адміністративне правопорушення у передбачений процесуальною нормою спосіб.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені вимоги процесуальних норм КУпАП, внаслідок чого постанова підлягає безумовному скасуванню з цих підстав, а апеляційна скарга у цій частині - задоволенню.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи установлено, що 02.11.2020 о 18:00 ОСОБА_1 в сел. Липова Долина керував автомобілем МАЗ-63031 н. з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 ПДР, що окрім протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 236309 від 02.11.2020, об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, а саме:

- роздруківкою показників огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу «Drager Alcotest-6820», який проведений 02.11.2020 о 18:56, результат тесту - 2,05 0/00;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 02.11.2020, згідно якого ОСОБА_1 погодився з результатами огляду на стан сп`яніння, про що у відповідній графі «з результатами згоден» поставив свій підпис;

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно яких 02.11.2020 ОСОБА_1 у їх присутності пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу, результат огляду склав - 2,05 0/00, з яким водій погодився;

- письмовими поясненнями водія ОСОБА_1 , згідно яких він визнав, що керував т/з МАЗ-63031 н. з. НОМЕР_1 , вживши спиртні напої;

- відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, згідно якого водій ОСОБА_1 визнає факт керування т/з в стані сп`яніння і у присутності свідків проходить відповідний огляд за допомогою спеціального технічною пристрою, результат огляду склав - 2,05 0/00, з яким він також погодився.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. При цьому необхідно враховувати, що ОСОБА_1 не оскаржувався факт присутності двох свідків при проходженні огляду на стан сп`яніння на місці зупинки т/з у встановлений законом спосіб.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, крім іншого, настає за керування т/з особами, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, а тому суддею суду першої інстанції правильно установлений цей факт. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України (ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду»), то у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 ПДР, згідно яких «водієві забороняється керувати т/з у стані алкогольного сп`яніння».

В своєму рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Таким чином, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

Апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини, вважає, що ОСОБА_1 як водій т/з порушив вимоги п. 2.9 ПДР і відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому після скасування постанови судді суду першої інстанції останнього необхідно визнати винним у вчиненні цього правопорушення та накласти стягнення, установлене санкцією цієї норми закону, а також стягнути одночасно на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 16.11.2020.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 16.11.2020 відносно ОСОБА_1 скасувати у зв`язку з порушенням суддею суду першої інстанції норм процесуального права та прийняти нову постанову.

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (отримувач ГУК в Сумській області, 21081300; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37970404; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок IBAN UA0018001; код класифікації доходів бюджету 21081300).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн (отримувач ГУК у м. Києві (м. Київ), 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; рахунок IBAN UA0026001; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код класифікації доходів бюджету 22030106).

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.