КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/3361/21
Провадження № 33/824/4271/2021
Головуючий в суді першої інстанції: Шовкопляс О.П.
Доповідач: Трясун Ю.Р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року місто Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Трясун Ю.Р., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Білоцерківського міськрайонного суду від 29 червня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, -

за участю прокурора Сироватки В.В.,
особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
захисникаСЧервінчика Є.Е.

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень.

Відповідно до постанови, ОСОБА_1 , будучи генеральним директором КП «Південне бюро технічної інвентаризації» Київської обласної ради, не вжила заходів щодо недопущення будь-якої можливості виникнення конфлікту інтересів та не повідомила визначений законом орган, а саме Київську обласну раду або НАЗК про наявність реального конфлікту інтересів, зокрема щодо суперечності між її приватним інтересом та своїми службовими повноваженнями. При цьому, ОСОБА_1 вчинила дію в умовах реального конфлікту інтересів, а саме підписала накази: №18 від 14 червня 2019 року, №19 від 22 липня 2019 року, № 21 від 12 серпня 2019 року, № 22 від 10 вересня 2019 року, № 25 від 28 жовтня 2019 року, № 26 від 14 листопада 2019 року, № 30 від 12 грудня 2019 року, № 7 від 28 січня 2020 року, № 26 від 16 листопада 2020 року, № 13 від 17 березня 2020 року, № 17 від 20 травня 2020 року, № 21 від 13 серпня 2020 року, № 22 від 17 вересня 2020 року, № 25 від 16 жовтня 2020 року «Про преміювання працівників КП КОР «Південне БТІ», серед яких була її рідна сестра ОСОБА_2 , яка займає посаду оператора комп`ютерного набору, чим ОСОБА_1 вчинила адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2021 рокута прийняти нову, якою провадження у справі про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП закрити за відсутності в діях складу адміністративного правопорушення. Одночасно апелянт ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження постанови.

Апелянт зазначає, що повний текст оскаржуваної постанови був проголошений за відсутності її та захисника. При цьому, судом було відхилено клопотання захисника Поліщук О.В. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її перебуванням на лікарняному та ухвалено рішення без участі ОСОБА_1 , в той час як, відповідно до положень КУпАП, при розгляді справ про адміністративне правопорушення, передбачених ст. 172-7 КУпАП, участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є обов`язковою. Атому ОСОБА_1 вважає, що строк на апеляційне оскарження бу в пропущений з поважних причин.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що обставини справи у їх сукупності не були всебічно, повно та об`єктивно досліджені судом першої інстанції, а тому не доведено наявність в її діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що нарахування премій здійснювалось бухгалтером підприємства, відповідно до положень Колективного договору та статуту КП КОР «Південне БТІ».

Крім того, видані накази стосувалися преміювання всіх працівників, КП КОР «Південне БТІ», а оператори комп`ютерного набору підприємства щомісячно отримували премію в однаковому розмірі, що на думку апелянта свідчить про відсутність надання переваг у преміюванні конкретній особі, а саме її сестрі.

При цьому, апелянт, посилаючись на положення КЗпП, вважає, що в її діях щодо преміювання працівників відсутній будь-який корисливий або особистий інтерес, оскільки відповідно до закону вона була зобов`язана здійснювати виплату премій усім працівникам підприємства без виключення.

Оскаржуючи постанову суду ОСОБА_1 також зазначає, що в її діях був відсутній умисел, який є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення, серед іншого передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

При цьому, на думку апелянта, в наведених протоколах про адміністративні правопорушення та в оскаржуваному рішенні суду, констатовано лише факт існування приватного інтересу та жодним чином не зазначено щодо суперечності такого інтересу службовим повноваженням ОСОБА_1 під час підписання нею наказів про преміювання працівників підприємства.

В той же час, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до протоколів № 402 та № 403 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, встановлені ч. 4 ст. 38 КУпАП, сплинули, оскільки наказ про преміювання був виданий 14 червня 2019 року. Тобто на думку апелянта, суд першої інстанції мав закрити провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки запит Білоцерківського РВ СБУ № 51/26-409 щодо надання витягу з актового запису про народження її сестри ОСОБА_2 , датований 18 лютого 2020 року, то моментом виявлення адміністративних правопорушень, на думку апелянта, слід вважати лютий 2020 року. А тому апелянт вважає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, строки притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень по протоколах № 404-421, також сплинули.

Підсумовуючи, ОСОБА_1 вважає, що в даному випадку, суду першої інстанції не було надано належних, допустимих та переконливих доказів її винуватості у вчиненні даних адміністративних правопорушень.

Дослідивши доводи клопотання про поновлення строку, апеляційний суд вважає, що апелянт пропустив строк на апеляційне оскарження постанови суду з поважних причин.

Як вбачається із матеріалів справи про адміністративне правопорушення, оскаржуване рішення суду було ухвалено за відсутності ОСОБА_1 .

З урахуванням положень ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, апеляційний суд вважає, що апелянт пропустив строк на оскарження постанови з поважних причин, а тому його апеляційна скарга підлягає розгляду.

Переглянувши справу за апеляційною скаргою, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її захисника Червінчика Є.Е., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора Сироватки В.В., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх доказів в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд, вважає, що суддя першої інстанції, розглядаючи справу про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, в повній мірі дотримався вимог закону.

Відповідно до матеріалів справи, до суду надійшли протоколи про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 з кваліфікацією її дій за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, як неповідомлення Київської обласної ради про наявність у неї реального конфлікту інтересів, та за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП - вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

Оскаржуючи постанову суду, апелянт зазначає, що відповідно до протоколів № 402 та № 403 строк притягнення особи до адміністративної відповідальності сплинув, з тих підстав, що наказ про преміювання за даними протоколами був виданий 14 червня 2019 року. В той же час, ОСОБА_1 зазначила, що строк притягнення її до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень за протоколами № 404-421, також сплинув, оскільки запит органів Білоцерківського РВ СБУ № 51/26-409 щодо збирання інформації стосовно наявності в її діях ознак правопорушення, датований 18 лютого 2020 року.

Наведені доводи апелянта не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, стаття 38 КУпАП визначає строки накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до частини четвертої цієї статті адміністративне стягнення, серед іншого, за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Апеляційний суд зазначає, що моментом виявлення правопорушення є саме день виявлення правопорушення органом, який уповноважений на складання відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, як початкового етапу процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В той же час, положеннями ст. 255 КУпАП передбачено, що протоколи про адміністративне правопорушення, зокрема передбачені ст. 172-7 КУпАП складаються посадовими особами органів Національної поліції.

Тобто з урахуванням того, що співробітники СБУ, які виключно збирали дані щодо можливого вчинення особою правопорушення, не є тими посадовими особами органу уповноваженого на складання протоколу за наведеною статтею, то днем виявлення даного правопорушення слід вважати 25 березня 2020 року, тобто час, коли до уповноваженого органу надійшли усі зібрані матеріали про можливе вчинення адміністративного правопорушення особою, на підставі яких складається відповідний протокол.

Таким чином, підстави для закриття провадження у справі, відповідно до п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків, встановлених ч. 4 ст. 38 КУпАП, відсутні.

При цьому, оскаржуючи постанову суду ОСОБА_1 зазначає, що в неї був відсутній умисел вчиняти дії в умовах реального конфлікту інтересів, оскільки відповідно до положень статуту підприємства та колективного договору, виплата премій відбувалась в однаковому розмірі всім без виключення працівникам установи. Крім того, в своїх доводах зазначила про відсутність в її діях суперечності між приватним інтересом та своїми службовими повноваженнями під час підписання нею наказів про преміювання працівників підприємства.

Апеляційний суд зазначає, що дані доводи апелянта не відповідають дійсності з огляду на таке.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП передбачена відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, а також вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Згідно абзацу 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами.

В той же час, статтею 28 наведеного Закону, серед іншого встановлено, що особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство з запобігання корупції чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Відповідно до контрактів, укладених між Київською обласною радою та ОСОБА_1 , остання призначена на посаду генерального директора КП КОР «Південне БТІ». Згідно статуту наведеного підприємства ОСОБА_1 підпорядкована органу управління, а саме Київській обласній раді.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , яка є сестрою ОСОБА_1 , прийнята на посаду оператора комп'ютерногонабору КП КОР «Південне БТІ», що підтверджується наказом № 26 від 02 червня 2015 року.

Згідно посадової інструкції оператора комп`ютерного набору КП КОР «Південне БТІ», призначення на посаду оператора комп`ютерного набору та звільнення з неї здійснюється керівником підприємства. В той же час, відповідно до наведеної інструкції, оператор комп`ютерного набору безпосередньо підпорядковується керівнику.

Тобто вбачається, що ОСОБА_2 , яка є сестрою ОСОБА_1 , займаючи посаду оператора комп`ютерного набору перебувала в її безпосередньому підпорядкуванні.

Так, з огляду на положення наведених норм закону, ОСОБА_1 зобов`язана була вжити заходів щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів та повідомити свого безпосереднього керівника, а саме Київську обласну раду про наявність у неї реального конфлікту інтересів.

Відповідно до матеріалів справи, до Київської обласної ради таких повідомлень від ОСОБА_1 не надходило.

В той же час, перебуваючи на посаді генерального директора КП КОР «Південне БТІ» ОСОБА_1 підписала накази: №18 від 14 червня 2019 року, №19 від 22 липня 2019 року, № 21 від 12 серпня 2019 року, № 22 від 10 вересня 2019 року, № 25 від 28 жовтня 2019 року, № 26 від 14 листопада 2019 року, № 30 від 12 грудня 2019 року, № 7 від 28 січня 2020 року, № 26 від 16 листопада 2020 року, № 13 від 17 березня 2020 року, № 17 від 20 травня 2020 року, № 21 від 13 серпня 2020 року, № 22 від 17 вересня 2020 року, № 25 від 16 жовтня 2020 року «Про преміювання працівників КП КОР «Південне БТІ», серед яких була її рідна сестра ОСОБА_2 .

Тобто враховуючи те, що ОСОБА_1 не повідомила про наявність у неї реального конфлікту інтересів безпосереднього керівника та підписавши накази паро преміювання сестри, прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

Досліджені під час розгляду в справі про адміністративне правопорушення докази, повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву.

Підсумовуючи викладене апеляційний суд вважає, що сукупність доказів, досліджених судом давали законні підстави дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Апеляційний суд вважає, що суд цих вимог закону дотримався в повній мірі та ухвалив рішення, яке є вмотивованим, а викладені в ньому висновки відповідають фактичним обставинам справи, тому підстав для скасування оскаржуваної постанови немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,-

П ОС Т АН О ВИ В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.Р.Трясун