ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 637/667/20 Головуючий суддя І інстанції Тордія Е.Н.
Апеляційне провадження № 33/818/153/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м.Харків

суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

потерпілого - ОСОБА_1 ,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Шевченківського районного суду Харківської області від 30 липня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ГРУ Шевченкове Газвидобування робітник, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн. 00 коп.

Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 08 липня 2020 року приблизно о 08.00 годині гр-н ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом автомобілем ВАЗ-21011, державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по автошляху «с.Гетьманівка- с.Великі Хутори» Шевченківського району Харківської області, при виїзді на нерегульоване перехрестя з другорядної дороги на головну дорогу, не надав переваги в русі автомобілю ГАЗ 3307, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі під керуванням ОСОБА_1 .. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження, потерпілих немає, чим порушено вимоги п.16.11 ПДР України. Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ст.124 КУпАП - порушення водіями правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить судову постанову скасувати, ухваливши нову постанову, якою провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в його діях немає складу адміністративного правопорушення, оскільки водій ОСОБА_1 порушив правила Правила дорожнього руху України, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода. Зазначає, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення поліцейським, в порушення вимог ст.256 КУпАП, не було не встановлено та не зазначено в протоколі коли виникла небезпека для руху автомобіля ОСОБА_1 і як повинен був діяти останній відповідно до вимог п.16.11 і п.12.3 ПДР. Також апелянт вказує, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст.256 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що схема ДТП не відповідає дійсності, оскільки він виїхав на головну дорогу, після чого на його полосі руху сталася зіткнення із автомобілем під керуванням ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, думку потерпілого ОСОБА_1 , який залишив вирішення цього питання на розсуд суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_2 щодо порушення ним п.16.11 Правил дорожнього руху України.

Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості протоколу про адміністративне правопорушення, відомості схеми місця ДТП та фото таблиці до неї, письмовими та особистими пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наданими ними в суді першої інстанції.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №445102 (арк. 2), ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом автомобілем ВАЗ-21011 та рухаючись по автошляху «с.Гетьманівка- с.Великі Хутори» Шевченківського району Харківської області, при виїзді на нерегульоване перехрестя з другорядної дороги на головну дорогу, не надав переваги в русі автомобілю ГАЗ 3307, який рухався по головній дорозі під керуванням ОСОБА_1 . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а.с.2).

З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та наявність його власноручних пояснень у ньому (а.с.2).

Крім того, відповідно до відомостей зафіксованих в схемі місця ДТП, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_2 , під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя, рухався по другорядній (польовій) дорозі, а ОСОБА_1 рухався по головній дорозі. Місце дорожньо-транспортної пригоди є нерегульоване перехрестя, що підтверджується відомостями, які зафіксовані в схемі місця ДТП та фото таблиці до неї (а.с. 3, 4-5).

Ці відомості ОСОБА_2 не заперечував, про що свідчить його підпис у схемі місця ДТП та відсутність будь-яких зауважень (а.с. 3).

Суд бере до уваги те, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівника поліції під час складання ним протоколу та схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, цей протокол та схема місця ДТП складені уповноваженою державою особою і дії службової особи, що їх складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_2 не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, а також не звертався зі скаргою на дії працівника поліції до його керівництва, хоча мав для цього достатньо часу. Тобто, зазначені обставини, унеможливлюють будь-які посилання апелянта на незаконність дій працівника поліції під час складення протоколу або щодо невідповідності відомостей, зафіксованих у схемі місця ДТП.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_1 пояснив, що він рухався на автомобілі ГАЗ 3307 по головній дорозі та не бачив, як на перехресті з другорядної дороги виїжджав автомобіль ВАЗ-21011 під керуванням ОСОБА_2 , а побачив його вже в момент дорожньо-транспортної пригоди. Під час проїзду перехрестя відбулось зіткнення автомобілів. Пояснював, що він усвідомлював, що рухається по головній дорозі і тому не зменшував швидкість руху.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення ОСОБА_2 не оспорював той факт, що він, рухаючись по автошляху «с.Гетьманівка- с.Великі Хутори» Шевченківського району Харківської області, виїхав на нерегульоване перехрестя з другорядної дороги на головну дорогу, після чого сталося ДТП з автомобілем під керуванням ОСОБА_1 .

Твердження апелянта про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася за декілька метрів після того як він виїхав з другорядної дороги на головну дорогу, повністю спростовуються відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №445102 та схеми місця ДТП та фото таблиці до неї, а також поясненнями потерпілого ОСОБА_1 .

При цьому належить врахувати, що з відомостей фототаблиці до схеми ДТП вбачається, що автомобілі контактували наступним чином при зіткненні: автомобіль ОСОБА_1 лівим переднім бампером, лівою фарою та лівим переднім крилом контактував з лівою передньою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , що також свідчить про порушення ОСОБА_2 вимог п. 16.11 ПДР України.

Твердження ОСОБА_2 щодо незгоди з тим, що в результаті порушення ним п. 16.11 Правил дорожнього руху України відбулось зіткнення транспортних засобів, суд апеляційної скарги розцінює як обраний спосіб захисту та уникнення від відповідальності.

Більш того, відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Тобто, рухаючись по головній дорозі ОСОБА_1 об`єктивно не міг допустити, що інші учасники дорожнього руху, які рухаються по другорядній дорозі не нададуть йому перевагу у русі на нерегульованому перехресті.

Аналізуючи послідовність дій учасників ДТП, апеляційний суд вбачає, що належне виконання ОСОБА_2 вимог п. 16.11 ПДР України унеможливлювало подію ДТП, а виконання цього пункту ПДР було його обов`язком.

З`ясування відомостей, на які звертає увагу ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі щодо перевищенням водієм ОСОБА_1 швидкості, має другорядний характер, оскільки визначальним моментом щодо винуватості особи, виходячи з фактичних обставин події ДТП є те, що хто з двох водіїв повинен надати перевагу в русі, хто дотримався, а хто не дотримався вимог правил проїзд перехрестя. Водій ОСОБА_1 , перетинаючи перехрестя, рухався по головній дорозі і не міг передбачити, що ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху перетинаючи перехрестя. Таких висновків дійшов і суд першої інстанції. Натомість водій ОСОБА_2 , ігноруючи та порушуючи вимоги п. 16.11 ПДР України, почав перетинати перехрестя, не впевнившись, що він створює перешкоду технічному засобу, який рухався по головній дорозі. Підтвердження цих відомостей знайшло своє відображення під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_2 п. 16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 п. 16.11 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Шевченківського районного суду Харківської області від 30 липня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков