Провадження № 3/643/395/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року суддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2020 року приблизно о 23 год. 30 хв. за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 89, ОСОБА_1 перебував у магазині «АТБ» без засобів індивідуального захисту, а саме без маски та респіратора, що закриває ніс та ротову порожнину, чим порушив п.п.1 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

18.11.2020 року до Московського районного суду м. Харкова надійшли пояснення від ОСОБА_1 , в яких він зазначив, що 28 жовтня 2020 року біля 23-ї години він зайшов до супермаркету АТБ (адреса: пр. Ювілейний, 89), щоб придбати пачку кави. При виході з торгового залу на касі йому було запропоновано касиром одягнути маску. Він відмовився, пояснивши свої дії тим, що він здоровий і не перебуває в обсервації. Касир відмовилася продати йому товар, посилаючись на Закон, який дає їй дозвіл не обслуговувати ОСОБА_1 . У свою чергу він попередив касира про те, що своїми діями вона порушує ст.17.1 ЗУ «Про захист прав споживачів». Для вирішення цієї ситуації касир запропонувала викликати адміністратора супермаркету. По приходу адміністратора він пояснив ситуацію і запропонував ознайомитися зі ст. 17.1 ЗУ «Про захист прав споживачів». Адміністратор послався на внутрішнє розпорядження даного супермаркету, в якому йдеться про те, що касир має право не обслуговувати ОСОБА_1 , якщо він перебуває без засобів індивідуального захисту. Він запропонував показати йому дане розпорядження для ознайомлення, на що отримав відмову. Далі адміністратор послався на те, що керується Постановою Кабінету Міністрів про карантин, яка дає касиру право не обслуговувати його як покупця, після чого він запропонував адміністратору показати пункт в Постанові Кабінету Міністрів, яке дає касирові таке право, на що адміністратор відповів мовчанням. Потім він нагадав адміністратору про рішення Конституційного Суду від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) і дав прочитати цитату з цього Рішення в якому йдеться (цитата): «3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60 ,61, 62, 63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8,19, 64 Конституції України». Ознайомившись з роздрукованої ним копією п.3.2 Рішення Конституційного Суду від 28.08.2020 адміністратор відмовився допомагати йому в придбанні товару і запропонував викликати поліцію, що він і зробив. Однак працівники поліції відмовляється сприяти йому у захисті його прав відповідно до Закону країни «Про захист прав споживачів» та Конституції України та склали на нього протокол.

14.12.2020 року на адресу Московського районного суду м. Харкова від ОСОБА_1 надійшли заперечення проти протоколу, відповідно до яких він зазначає, що дії працівників поліції та працівників супермаркету «АТБ» порушили його права і свободи. З означеним протокол він не згодний оскільки:

- згідно рапорту співробітника поліції молодшого лейтенанта Федюшина Олега екіпаж поліції 5006 прибув за викликом іменованого «Конфлікт». Насправді він в своїй заяві для екстреної служби поліції за номером телефону 102 повідомив про порушення своїх прав згідно ст.17.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Дана дія екстреної служби поліції порушує ст. 384.1 і ст. 384.2 Кримінального кодексу України;

- відповідно до ст. 7.1 і ст. 7.3 Закону України про «Національну поліцію» співробітник поліції мл. лейтенант ОСОБА_2 повинен був забезпечити дотримання його прав згідно зі ст. 17.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Замість цього мл. лейтенант ОСОБА_3 розглянув його правопорушення по п.10.1 ПКМУ N°641 і відмовився сприяти йому в захисті його прав і в придбанні товару;

- згідно рапорту співробітника поліції молодшого лейтенанта ОСОБА_4 він перебував без засобів індивідуального захисту. Цей факт він повністю підтверджує. Однак, просить суд звернути увагу на той факт, що згідно ст.7.4 «Засоби захисту органів дихання» ДСТУ 7239:2011, а так само згідно «Додатку А. Інформація для користувачів» ДСТУ EN 14683:2014 «Маски хірургічні. Вимоги та методи випробування» всі співробітники поліції екіпажу 5006, а саме мл. лейтенант ОСОБА_2 , мл. лейтенант ОСОБА_5 , а так само ОСОБА_6 (звання, ім`я та по батькові даного поліцейського йому не відомі), адміністратор залу ОСОБА_7 і продавець-консультант ОСОБА_8 так само перебували без засобів індивідуального захисту в приміщенні супермаркету АТБ. Даний факт підтверджує відео N6 и N6, зафіксоване на місці події. Це означає, що співробітники поліції екіпажу 5006 і вище зазначені працівники супермаркету так само як і він порушували п.10.1 постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020. Співробітник поліції ОСОБА_2 склав Протокол про адміністративне правопорушення тільки на нього, чим порушив ст. 21 і ст. 24 Конституції України. Вважає, що пропозиція працівника супермаркету про придбання маски є порушенням ст. 3 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.8 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороби», а також ст.17.2 (абзац другий) Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що пояснення адміністратора ОСОБА_9 про те що у нього з продавцем ОСОБА_8 стався конфлікт, що він закликав їх не носити маски, що він на його пропозицію одягнути маску відмовився, є брехнею і порушенням ст. 384-1 Кримінального кодексу України.

Також 14.12.2020 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшла промова ОСОБА_1 , в якій він зазначив, що його пращури вчили його жити по совісті, говорити правду та дотримуватися честі в будь-яких ситуаціях. Він погоджується із тим, що порушив п. п. 1 п. 10 постанови № 641 від 22.07.2020 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та готовий понести за це покарання, однак вважає, що діяв відповідно до рішення Конституційного суду України від 28.08.2020 року, а постанова Кабінету Міністрів України порушує його права та свободи.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наявних у справі відомостей щодо часу, місця, способу настання обставин цього адміністративного правопорушення, та безпосередньо ролі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Загальновідомою обставиною є те, що 11 березня 2020 року Всесвітня організація охорони здоров`я (ВООЗ) оголосила пандемію короновірусу в світі.

Пандемія - сильна епідемія, яка характеризується поширенням інфекційного захворювання на всій території країни, територію суміжних держав, а іноді й багатьох країн світу. Пандемія оголошується тоді, коли з`являється новий вірус і поширюється по всьому світу, а населення немає імунітету до вірусу, а також ефективних засобів профілактики, тобто вакцинації та лікування.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У зв`язку з поширенням корона вірусної інфекції в Україні запроваджено карантинні обмеження.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (Закон № 530-ІХ від 17.03.2020) Верховна Рада України доповнила Кодекс України про адміністративні правопорушення статтею 44-3 «порушення правил щодо карантину людей».

За ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції чинній на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення) відповідальність за даною нормою закону передбачено за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, що тягнула за собою накладення штрафу на громадян від однієї до двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Тобто, стаття 44-3 КУпАП за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, що наповнює норму ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення більш конкретним змістом для встановлення тих ознак, які мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння.

Відповідно до ст. ст. 1, 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.

Підставою притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності є наявність в його діях складу правопорушення.

Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона).

Об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення. Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони правопорушення є наявність діяння (суспільно небезпечного або шкідливого), причинний зв`язок, наслідки (суспільно небезпечні або шкідливі) діяння. Крім того, серед ознак об`єктивної сторони порушення є місце та час його вчинення.

Суб`єктивна сторона правопорушення - це внутрішня сторона правопорушення, що характеризує психічну діяльність особи в момент здійснення правопорушення. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є провина (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно небезпечним або шкідливим наслідкам (результату).

Об`єктом цього адміністративного правопорушення, є суспільні відносини у сфері охорони здоров`я населення.

Об`єктивною стороною складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є здійснення винною особою діянь, які прямо заборонені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та деталізовані у постанові Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, рішеннями органів місцевого самоврядування.

Суб`єкт адміністративного проступку загальний фізична осудна особа, яка досягла на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.

Із наведеного слідує, що обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності), що свідчать про порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Підпунктом 1 пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 (в редакції чинній на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення) на території України на період дії карантину заборонено перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Враховуючи, що станом на час надходження справи до суду та призначення судового розгляду, справа була підсудна Московському районному суду м. Харкова, та норми чинного законодавства України, зокрема КУпАП та Закону України від 06.11.2020 № 1000-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», не містять положень щодо можливості передачі до виконавчих комітетів міських рад справ про вказані адміністративні правопорушення, які прийняті судом до розгляду з дотриманням правил підвідомчості, встановлених главою 17 КУпАП, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду даної справи по суті.

Згідно ч. 1 ст. 8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Враховуючи наведене, дії ОСОБА_1 суд кваліфікує як порушення постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та, відповідно, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених іншими актами законодавства.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення від 29.10.2020 року серії ВАБ № 200952, рапортом від 29.10.2020 року, поясненнями ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , поясненнями ОСОБА_1 , відеозаписом.

Таким чином, досліджені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву у їх достовірності та допустимості.

Щодо доводів ОСОБА_1 про неправомірність обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») (рішення від 09.07.1998 № 12-рп/98) зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Отже, постанови Кабінету Міністрів України є частиною законодавства України та за їх порушення, у визначених Законом випадках передбачена, зокрема адміністративна відповідальність.

Суд також звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 по справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», на яке посилається ОСОБА_1 , не розглядав питання відповідності Конституції України постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Тим паче, що Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі № 1-14/2020(230/20) від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не зробив висновку про не конституційність послідуючих змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року за № 211.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що на нього як громадянина, не розповсюджуються вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зокрема і обмеження встановлені зазначеним нормативно-правовим актом є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Конституція України, як Основний Закон держави, у статті 3 закріплює, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Змістом одного із основних принципів сучасного конституціоналізму є те, що права та свободи однієї людини закінчуються там, де починаються права та свободи іншої людини, що кореспондується із положеннями, які закріплені в Конституції України акті вищої юридичної сили.

Таким чином, обмеження, які встановленні у зв`язку із запровадженням карантину на території України у зв`язку зі спалахом коронавірусної інфекції, є такими, що спрямовані на захист населення загалом та людини, зокрема, та направлені на виконання статі 3 Конституції України.

Обов`язок перебувати в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, що закривають ніс та рот, та встановлення інших протиепідемічних заходів на період дії карантину на території України, суд не може визнати порушенням прав людини передбачених Конституцією України, це тимчасові обмеження, встановлені з метою зупинити поширення особливо небезпечної інфекційної хвороби - коронавірусу COVID-19, задля громадського здоров`я, для покращення епідеміологічної ситуації в майбутньому.

Оцінюючи інші доводи особи, яка притягається до відповідальності, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Таким чином, враховуючи, що по справі зібрано достатньо доказів, які не викликають сумнівів у своїй достовірності і допустимості, та які підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 33-35 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд при накладенні стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, відомості про особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що обтяжують та пом`якшують відповідальність.

Відповідно до ст. 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа) уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.

Малозначне правопорушення - це такі дії, які не спричинили або не могли спричинити істотної шкоди суспільним та державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом.

У кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не становлять великої суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, а також особу правопорушника, суд вважає, що ОСОБА_1 слід звільнити від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення за малозначністю вчиненого ним адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням, чого буде достатньо для забезпечення виховного впливу та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення при оголошенні усного зауваження, виноситься постанова про закриття справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 35, 44-3, 247, 280, 283-285, 287, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та звільнити його від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя Н.В. Новіченко