Справа № 711/59/21
Номер провадження 3/711/238/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м.Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м.Черкаси Михальченко Ю.В., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли від Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Черкаській області Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Червона Слобода Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого арбітражним керуючим (свідоцтво № 1407 від 16.07.2013 року)

до адміністративної відповідальності зач.2 ст.212-3 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли від Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Черкаській області Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.212-3 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 04.01.2021 року, встановлено, що на розгляді у відділі регіонального представництва в центральних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини перебуває заява ОСОБА_2 (далі-Потерпілий) щодо стверджувального порушення арбітражним керуючим ОСОБА_1 (далі - арбітражний керуючий) вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації». У своєму зверненні Потерпілий зазначає, що 17.11.2020 звернувся до арбітражного керуючого ОСОБА_1 (ліцензія серії АВ № 456347) із заявою, в якій на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати йому наступну інформацію: чи надавала погодження дозвіл Черкаська міська рада на продаж (реалізацію) приміщень житлового гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 ; в яких розмірах та куди було скеровано суму грошових коштів від реалізації вказаного активу; чи було дотримано арбітражним керуючим вимог чинного законодавства України, а саме ч.1 ст.26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в рамках процесу продажу (реалізації) приміщень житлового гуртожитку вищевказаної адреси. Також Потерпілий зазначає, що з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_1 отримав лист із його запитом 21.11.2020. Станом на 28.11.2020 арбітражним керуючим не надано йому жодної відповіді. З пояснення, наданого арбітражним керуючим ОСОБА_1 вбачається, що 21.11.2020 року арбітражним керуючим ОСОБА_1 було отримано від ОСОБА_2 запит від 17.11.2020 . Запит ОСОБА_2 він розглянув у відповідності з Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96- ВР (далі - Закон № 393/96). 21 грудня 2020 року (в місячний термін розгляду та надання відповідь на звернення громадян) на вказаний запит ОСОБА_2 була направлена відповідь листом від 21.12.2020 року № 01-20 79. Лист було вручено ОСОБА_2 особисто 24.12.2020 року. По-друге, щодо твердження заявника про обмеження в доступі публічної інформації. Запитувана ОСОБА_2 інформація в запиті від 17.11.2020 року не є публічною та не підпадає під правове регулював Закону України «Про доступ до публічної інформації». Так, у запиті від 17.11.2020 року підіймалось питання надання інформації щодо продажу приміщень житлового гуртожитку в АДРЕСА_2 ; суми отриманих коштів продажу; питання дотримання вимог ст.26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Вказані питання безпосередньо пов`язані із проведенням ліквідаційної процедури у справі про банкрутство, здійснення якого регламентується спеціальним законодавчим актом: Кодексом України з процедур банкрутства. Водночас, слід звернути увагу на те, що інформація щодо провадження у справі про банкрутство не підпадає під категорію публічної інформації в тому числі й тих питань, які підіймалися у запиті ОСОБА_2 17.11.2020 року, а арбітражний керуючий не є розпорядником та інформації в розумінні положень Закону України «Про доступ до публічної інформації». По-третє: ОСОБА_2 не відноситься до категорії осіб, які маю право на отримання інформації, яка міститься в запиті.

Таким чином було встановлено факт ненадання ОСОБА_1 недостовірної інформації Потерпілому відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Із запиту ОСОБА_2 вбачається, що запитувана потерпілими інформація є публічною, а відтак питання про її надання має вирішуватись у відповідності до вимог Закону.

Строк розгляду запитів на інформацію визначено ст. 20 Закону: Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядні інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

П`ятий робочий день для надання відповіді на запит ОСОБА_2 27.11.2020 р.

Таким чином, у діях арбітражного керуючого ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: неповідомлення запитувача ОСОБА_2 у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення громадян відповідно до Закону України 393/96-ВР.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надав суду пояснення, що вину в інкримінованому адміністративному правопорушенні не визнає в повному обсязі. Вважає, що протокол від 04.01.2021 року не відповідає вимогам положень ст.256 КУпАП та п.2.3. Порядку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженого Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.02.2015 року № 3/02-15, зокрема в частині визначення часу вчинення правопорушення, відображення даних про особу правопорушника, викладення суті адміністративного правопорушення та нормативно-правового акту, яким передбачена відповідальність за адміністративне правопорушення. Крім того, в його діяннях, як особи, яка притягується до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП, оскільки він як арбітражний керуючий не є розпорядником інформації, суб?єктом владних повноважень (тобто, на нього не поширюються положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» в силу чого він не може й порушити такі положення), не виступає посадовою особою (тобто, спеціальним суб`єктом даного правопорушення). Також, відповідно до ч.6 ст.12 Кодексу встановлена заборона для арбітражного керуючого розголошення відомостей, які стали йому відомі при виконанні своїх повноважень. Кодексом України з процедур банкрутства передбачено спеціальний вичерпний суб`єктний склад осіб, перед якими арбітражний керуючий зобов`язаний надавати інформацію по справі про банкрутство (комітет кредиторів, кредитор, інший учасник у справі, суд, державний орган з питань банкрутства), до яких потерпілий визначений в протоколі від 04.01.2021 року ( ОСОБА_2 ) в рамках справи № 10/2456 про банкрутство ФО-П ОСОБА_3 не відноситься. Зауважив, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (в тому числі й в особі якого регіональних представників) не є органом контролю діяльності арбітражного керуючого, а сфера його діяльності не стосується діяльності арбітражного керуючого, в силу чого у нього відсутні повноваження на складення протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.212-3 КУпАП щодо арбітражного керуючого. Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, просить суд справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.212-3 Кодексу України про адміністративне правопорушення - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків:

Дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що провадження в справі відповідно до п.1 ст.247 КУпАП підлягає закриттю виходячи з наступного.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

У відповідності до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до ч.3 ст.212-3 КУпАП до адміністративної відповідальності притягуються посадові особи, за порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

З матеріалів провадження встановлено, що протокол від 04.01.2021 року про адміністративне правопорушення складений регіональним представником Уповноваженого Верховної ради України з прав людини в Черкаській області ОСОБА_4 не містить (або не вірно визначено) наступні відомості, які повинні бути відображені в протоколі. Зокрема, в ньому відсутні дані про суть правопорушення, а саме конкретні дії або бездіяльність, які містять ознаки адміністративного проступку передбаченого ст. 212-3 КУпАП в розрізі Закону України «Про доступ до публічної інформації» та порушують наведені в протоколі нормативно-правові акти. Особа, яка склала протокол, виявила склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП, а саме: неповідомлення запитувача ОСОБА_2 у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення громадян відповідно до Закону України № 393/96-ВР. На противагу цьому, вважає за необхідне зазначити про наступне: ч.2 ст.212-3 КУпАП містить наступний зміст: порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації. Зі змісту протоколу не зрозуміло, яке порушень Закону України «Про доступ до публічної інформації» було допущено діяннями ОСОБА_1 за які має настати адміністративна відповідальність. Визначене в протоколі особою діяння ОСОБА_1 : «…неповідомлення запитувача у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатись як звернення громадян…» не передбачене як порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації» за яке згідно ч.2 ст.212-3 КУпАП настає адміністративна відповідальність, оскільки такого порушення немає у визначеному в цій частині вичерпному переліку. В протоколі (сторінка 4 та 5 протоколу) особа, яка склала протокол посилається на ст.22 (в якій наведений вичерпний перелік підстав для відмови у надання публічної інформації) та ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (з посиланням на яку особа виокремлює одне з порушень, за яке особи несуть відповідальність: надання недостовірної інформації). Водночас, в протоколі чітко не визначено як саме особа, яка складає протокол, кваліфікує ті діяння, які вчинені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності в розрізі Закону України «Про доступ до публічної інформації»: чи-то відмова у наданні інформації, чи надання недостовірної інформації, чи інші порушення, тощо.

Це свідчить про те, що особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення чітко не сформулювала в протоколі, які саме порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації» виражені в діяннях арбітражного керуючого ОСОБА_1 та формують собою склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП, а відтак протокол не містить суті адміністративного правопорушення.

Крім того в протоколі про адміністративне правопорушення, відсутній визначений час вчинення адміністративного правопорушення. Так, в протоколі про адміністративне правопорушення від 04.01.2021 року визначено, що правопорушення вчинено 27.11.2020 року без конкретного визначення години та хвилин вчинення правопорушення. В той же час, вказана дата не може вважатись датою вчинення того правопорушення, яке описане в протоколі з оскільки в ньому вказано, що дії, які особа, яка склала протокол, кваліфікує як адміністративне правопорушення є неповідомлення запитувача ОСОБА_2 у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатись як звернення громадян. При цьому, в протоколі констатовано, той факт, що 27.11.2020 року це п`ятий робочий день для надання відповіді на запит ОСОБА_2 . Таким чином, 27.11.2020 року - це останній день з позиції визначеної в протоколі (як і арифметично обраховуючи п`ять робочих днів від дати отримання запиту 21.11.2020 року), коли відповідь ОСОБА_2 з точки зору особи, яка складала протокол, повинна була бути наданою арбітражним керуючим ОСОБА_1 . Отже, 27.11.2020 року без зазначення часових рамок, не може бути часом вчинення адміністративного правопорушення, оскільки станом на цей день строк надання відповіді іще не сплив, а відтак в цей день, неправомірної дії або бездіяльності щодо ненадання відповіді з порушенням строку іще неможливо вчинити. Обраховуючи строк надання відповіді в п`ять робочих днів з дати отримання запиту, слід констатувати, що теоретично відповідь без порушення такого строку могла бути надана 27.11.2020 року до 23 години 59 хвилин.

Таким чином, не може бути часом вчинення правопорушення визначеного в протоколі, дата 27.11.2020 року, оскільки в цю дату бездіяльності допущено іще не було.

В той же час, враховуючи, що в протоколі датою вчинення визначено саме 27.11.2020 року, то слід констатувати, що станом на 27.11.2020 року правопорушення щодо якого складено протокол, іще не було вчинене, відтак події адміністративного проступку станом на 27.11.2020 року не було.

Суд також зазначає, щодо відсутності у діяннях арбітражного керуючого ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 212-13 Кодексу України про адміністративне правопорушення щодо порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації»

Відповідно до ч.2 ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації, тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В той же час, варто зауважити на тому, що в діяннях ОСОБА_1 відсутні в сукупності всі без виключення елементи складу адміністративного правопорушення в силу чого відсутні правові підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності передбаченої ст.212-3 КУпАП.

Варто зауважити, що диспозиція ч.2 статті 212-3 КУпАП відсилає до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб?єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням, Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 30.09.2013 року № 11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», виокремив такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб?єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб?єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Системний аналіз правових норм дає підстави для висновків, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати та/або створювати такий продукт може виключно суб?єкт владних повноважень у процесі здійснення ним своїх владних управлінських функцій. У подальшому володіти цим продуктом може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень (Постанова Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 07.02.2018 року у справі № 817/1432/15).

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб?єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов?язків. Щодо несуб?єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

У запиті від 17.11.2020 року ОСОБА_2 під виглядом запиту публічної інформації підіймалось питання надання інформації щодо продажу приміщень житлового гуртожитку в АДРЕСА_2 ; суми отриманих коштів від продажу; питання дотримання вимог ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Варто зауважити, що запитувана ОСОБА_2 в запиті від 17.11.2020 року інформація не відносилась до категорії публічної інформації, оскільки:

-запитувана ним інформація не створювалась суб?єктом владних повноважень в процесі виконання ним своїх владних/управлінських функцій;

-арбітражний керуючий ОСОБА_1 в даному випадку не був і не є розпорядником саме публічної інформації та не виступає суб?єктом владних повноважень;

-арбітражний керуючий ОСОБА_1 в даному випадку не входить до числа розпорядників публічної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, інформація запитувана ОСОБА_2 в запиті від 17.11.2020 року не є публічною інформацією, а відтак на право, порядок і спосіб її отримання не поширюється положення Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З цього слідує, що зі сторони арбітражного керуючого ОСОБА_1 відсутнє порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», й відповідно відсутнє те діяння, за яке передбачена відповідальність в ст. 212-3 КУпАП.

Більш того, запитувана ОСОБА_2 інформація стосувалась фізичної особи ОСОБА_3 (її майна, продажу її майна), а отже носила конфіденційний характер.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Статтею 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Тобто, вказана інформація в силу вказаних положень Закону не могла бути розголошена будь якій особі в силу її конфіденційності.

Водночас, доцільно в даному випадку звернути увагу на те, що оскільки запит від 17.11.2020 року стосувався саме інформації пов?язаної із проведенням ліквідаційної процедури у справі № 10/2456 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , то в даному випадку порядок доступу до такої інформації регулюється саме Кодексом України з процедур банкрутства, як спеціальним нормативно-правовим актом в сфері банкрутства.

Так, саме Кодексом України з процедур банкрутства встановлені умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Кодексу України з процедур банкрутства (введеного в дію з 21.10.2019 року) (далі - Кодексу) арбітражному керуючому забороняється розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з його діяльністю, і використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб.

Отже, для арбітражного керуючого встановлена законодавча заборона розголошення відомостей, що стали йому відомі у зв`язку з його діяльністю.

Вказана заборона не скасовується і не відміняється, в тому числі й Законом України «Про доступ до публічної інформації», а відтак відомості, які стали відомі арбітражному керуючому в ході та у зв?язку з його діяльністю йому заборонено розголошувати третім особам в силу імперативного припису Кодексу, який як спеціальний нормативно-правовий акт має пріоритет в застосуванні.

Виходячи з положень Кодексу учасниками у справі про банкрутство є сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Сторонами у справі у свою чергу виступають конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).

Частиною 4 ст. 61 Кодексу передбачено, що ліквідатор не менш як один раз на місяць подає комітету кредиторів звіт про свою діяльність, інформацію про фінансовий стан і майно боржника на день відкриття ліквідаційної процедури та під час проведення ліквідаційної процедури, про використання коштів боржника, а також іншу інформацію на вимогу комітету кредиторів.

Тобто, інформація про фінансовий стан та майно боржник, а також про діяльність ліквідатора в процедурі банкрутства може бути надана лише комітету кредиторів.

Відповідно до ч.7 ст.61 Кодексу ліквідатор зобов`язаний на вимогу господарського суду та державного органу з питань банкрутства надавати необхідні відомості щодо проведення ліквідаційної процедури.

З цього слідує, що відомості пов`язані із провадженням у справі про банкрутство надаються на вимогу суду або державного органу з питань банкрутства.

Отже, положеннями Кодексу встановлений обмежений (вичерпний) перелік осіб, які можуть отримати від арбітражного керуючого інформацію про фінансовий стан боржника, вчинені заходи в рамках здійснення судових процедур банкрутства, тощо (щодо цього також надані свої роз`яснення Міністерством юстиції України в листі від 05.01.2021 року № 30/139-33-21/21.3, копія якого додається).

До таких осіб відносяться: господарський суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, державний орган з питань банкрутства, комітет кредиторів, кредитор або інший учасник у справі про банкрутство.

Слід констатувати, що ОСОБА_2 не входив і не входить до складу комітету кредиторів, не являється учасником у справі про банкрутство, у зв`язку з чим він немає права доступу до інформації пов`язаної із здійсненням провадження у справі про банкрутство з однієї сторони, а з іншої арбітражному керуючому імперативним приписом Кодексу України з процедур банкрутства заборонено розголошувати такі відомості особі, яка не має права на її отримання відповідно до положень Кодексу.

Крім того, в даному випадку відсутній суб?єкт адміністративного правопорушення

Зі змісту ст. 212-3 КУпАП вбачається, що суб`єкт даного адміністративного правопорушення спеціальний, а саме посадова особа.

Відповідно до ст.14 КУпАП посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Більш того, посадова особа для притягнення до адміністративної відповідальності за вказаною статтею має бути в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб?єктом відносин у сфері доступу до публічної інформації.

В той же час, слід звернути увагу на те, що арбітражний керуючий не є посадовою особою в розмінні ст. 212-3 КУпАП, в тому числі й в статусі керуючого реалізацією майном боржника, повноваження якого виконуються арбітражним керуючим ОСОБА_1 в межах провадження у справі № 10/2456 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 .

Частиною 1 ст.10 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що арбітражний керуючий є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Статтею 1 Кодексу передбачено, що керуючий реалізацією арбітражний керуючий, призначений господарським судом у справі про неплатоспроможність фізичної особи для здійснення реалізації майна банкрута та задоволення вимог кредиторів.

Тобто, арбітражний керуючий як суб`єкт незалежної професійної діяльності загалом, так і в статусі керуючого реалізацією майном боржника-фізичної особи не відноситься до категорії посадових осіб, а отже не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності згідно ст. 212-3 КУпАП.

Крім цього, ч.1 ст.12 Закону визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації суб?єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ст. 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Тобто, Законом встановлений вичерпний перелік розпорядників публічної інформації.

На противагу вказаній нормі, арбітражний керуючий не відноситься до жодної з категорій осіб, яка визначається розпорядником інформації, оскільки він не є ні суб?єктом владних повноважень, ні юридично особою, що фінансується з відповідного бюджету, ні особою, яка виконує делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень, ні суб?єктом господарювання, яке займає домінуюче становище на ринку, а також не є суб?єктом господарювання, який володіє інформацією про стан довкілля, пор якість харчових продуктів, про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища, іншою інформацією, що становить суспільний інтерес і була створена суб`єктом владних повноважень при виконанні владних/управлінських функцій.

Таким чином, відсутній суб`єкт притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ст. 212-3 КУпАП, оскільки:

- суб`єкт притягнення до адміністративної відповідальності спеціальний посадова особа, яким арбітражний керуючий не являється;

- з урахуванням положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб?єктом адміністративного правопорушення має бути не будь яка посадова особа, а посадова особа розпорядників інформації, перелік яких наведений в ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (тобто, фактично посадова особа суб?єкту владних повноважень, або суб`єктів господарювання, які володіють інформацією передбаченою ст. 13);

- арбітражний керуючий як в силу свого статусу, так і виконуючи повноваження керуючого реалізацією майна боржника не є посадовою особою;

- арбітражний керуючий не входить до переліку осіб, які визначаються Законом України «Про доступ до публічної інформації» як розпорядники інформації, оскільки не є ні суб`єктом владних повноважень, ні особою, яка фінансується з державного/місцевих бюджетів, ні суб`єктом наділеним делегованими владними повноваженнями, тощо;

Отже, виходячи із вищевикладеного, вбачається, що відсутні підстави для притягнення арбітражного керуючого ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої до ст. 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв?язку з відсутністю в діяннях останнього складу адміністративного правопорушення передбаченого вказаною статтею.

Статтею 62 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися та припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь та кожна людина вважається невинною доти, поки її вину не доведено згідно з законом.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Таким чином, під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно арбітражного керуючого ОСОБА_1 , достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості останнього у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.212-3 КУпАП згідно протоколу про адміністративне правопорушення 04.01.2021 від - здобуто не було.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.213-3, 247, 280, 283, 284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.212-3 КпАП України - закрити за відсутністю в його діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлено та проголошено 25.01.2021 року о 14.00 годині в залі судових засідань Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Суддя: Ю.В.Михальченко