П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дубановська І. Д.

за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши в м. Біла Церква справу про адміністративне правопорушення за протоколом ААБ № 292042 від 09 жовтня 2021 року відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНКОПП: в матеріалах справи відсутній, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше до адміністративної відповідальності не притягався,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП (далі протокол),

У С Т А Н О В И В :

згідно із протоколом, «09 жовтня 20 __ року о 05:30 год. в м. Біла Церква по вул. Семашка, 113, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом NISSAN, д.н.з. НОМЕР_1 в темну пору доби, без ввімкненого світла фар, після зупинки, у водія було виявлено явні ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Водію було запропоновано в присутності двох свідків пройти огляд на місці, а також в медичному закладі. Водій відмовився від проходження, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП».

ОСОБА_1 просив закрити справу про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він в стані алкогольного сп`яніння не перебував та докази зібрані з порушенням, установленого законом порядку.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, існують три критерії, широко відомі як «критерії Енгеля», які повинні враховуватися при визначенні того, було чи не було у справі висунуте «кримінальне обвинувачення». Першим критерієм є правова кваліфікація правопорушення відповідно до національного права, другим сам характер правопорушення, а третім ступінь суворості покарання, яке може бути застосоване до винної особи. Другий і третій критерії є альтернативними і не повинні обов`язково застосовуватися у сукупності. Це однак не виключає застосування кумулятивного підходу, коли окремий аналіз кожного критерію не дозволяє зробити однозначний висновок про існування кримінального обвинувачення (п. 53 рішення від 10 лютого 2009 року у справі «Sergey Zolotukhin v. Russia», за заявою № 14939/03).

Кваліфікація правопорушення в національному законодавстві не являється, вирішальним критерієм для цілей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з урахуванням автономності і змісту, який закладений у термін «кримінальне обвинувачення» (п. 26 рішення від 11 червня 2015 року у справі «Becker v. Austria», за заявою № 19844/08).

Ступінь тяжкості покарання визначається виходячи із максимально можливої санкції, передбаченої нормою права, що розглядається (п. 56 рішення від 10 лютого 2009 року у справі «Sergey Zolotukhin v. Russia», за заявою № 14939/03).

Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за зазначеною нормою передбачене безальтернативне покарання у виді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно із ч. 2 ст. 53 КК України, розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Таким чином, санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП, передбачає покарання у виді та розмірі, яке за розміром відповідає кримінальному.

Згідно із ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Тобто адміністративне стягнення має каральний і виховний характер.

Відповідно до п. 66 рішення Європейського суду з прав людини від 21.09.2006 року у справі «Maszni v. Romania», за заявою № 59892/00, незважаючи на те, що національне законодавство кваліфікує позбавлення керування транспортним засобом, як адміністративне стягнення, воно за своєю серйозністю носить каральний і стимулюючий характер і тому є подібним до кримінального покарання.

Отже, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, кримінально-процесуальний аспект статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, поширює свою дію на справи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Згідно із п. 7 розділу ІІ «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376, не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу про адміністративне правопорушення, а також унесення додаткових записів після того, як протокол про адміністративне правопорушення підписано особою, стосовно якої його складено.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - суть адміністративного правопорушення (повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол).

Отже, протокол про адміністративне правопорушення має містити, зокрема, дату вчинення адміністративного правопорушення.

Суддя зазначає, що дата це календарний час якої-небудь події, позначка на листі, документі про час (рік, місяць і число) його написання.

Всупереч зазначеному протокол не містить дати адміністративного правопорушення, оскільки не зазначено рік його вчинення.

Згідно із пп. «а», пар. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, обвинувачений має бути повідомлений «негайно» і «детально» про причину обвинувачення, тобто реальні факти проти нього, які становлять основу обвинувачення, та про характер обвинувачення, а саме правову кваліфікацію цих фактів. В кримінальних справах вимога надання повної та докладної інформації стосовно обвинувачення проти підсудного є суттєвою передумовою для забезпечення справедливого провадження (п. 59 рішення у справі «Mattoccia v Italy» від 25 липня 2000 року за заявою 23969/94).

Як установлено суддею, протокол не містить дати вчинення адміністративного правопорушення, яке на думку поліцейського вчинив ОСОБА_1 .

Таким чином, внаслідок цього неможливо забезпечити справедливе провадження у справі щодо нього, як того вимагають положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як зазначалось вище, згідно із ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення та доданими до нього матеріалами.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Отже, оскільки протокол не відповідає вимогам ч. 1 ст. 254 КУпАП, він є незаконним, а усі інші докази долучені до нього, на підтвердження зазначених в ньому обставин є недопустимими.

Таким чином, задля уникнення порушення пп. «а», пар. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оскільки в матеріалах відсутні допустимі докази, суддя вважає, що єдиним правильним рішенням буде - закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В :

провадження у справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 , - закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене посвідчення водія.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської областіІ. Д. Дубановська