Справа № 642/6972/21
Провадження № 3/642/1962/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Проценко Л.Г., розглянувши матеріал про адміністративне правопорушення який надійшов з Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм тролейбуса КП «Тролейбусне депо №2», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Згідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія АПР18 № 211896 від 02 жовтня 2021 року, 02.10.2021 року близько 16 год. 20 хв. за адресою м. Харків, вул. Холодногірська, 6а/1 водій ОСОБА_1 керував ТЗ тролейбус Богдан 70117 інвентарний номер НОМЕР_1 який здійснював перевезення у міському сполученні за регулярним маршрутом №27 «вул. Новий Побут просп. Дзюби» у кількості 40 осіб, що перевищує кількість місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою ТЗ на 6 осіб, чим порушив п.п.8 п.2 2 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Захисник ОСОБА_1 - адвокат Байгер А.І. в судовому засіданні зазначила, що протокол про адміністративне правопорушення не є самостійним доказом вчинення особою правопорушення, до протоколу не долучено належних доказів, якими б підтверджувався факт скоєння правопорушення, не надано копії реєстраційного документу на підставі якого можливо встановити кількість місць для сидіння, кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу. Також зазначила, що відеозапис, доданий до протоколу, не містить жодних належних, допустимих та достатніх відомостей на підтвердження обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення. Просила закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення адвоката Байгер А.І., дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Положеннями статті 7 КУпАП унормовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" унормовано, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 44-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Вказана норма права є бланкетною, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретну норму нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила та якої не дотрималася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Станом на дату складання протоколу та на момент розгляду справи у суді відповідальність за інкриміноване ОСОБА_1 правопорушення встановлено підпунктом 8 пункту 2 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до якого з 17 червня 2021 р. на території України встановлюється зелений рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб.

Згідно ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення, який в порядку ст. 251 КУпАП є одним з доказів в справі про адміністративне правопорушення, та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей, покладається на особу, яка має право складати відповідний протокол, та не може бути перекладено на суд. Суд не вправі самостійно вносити доповнення, зміни у протоколи про адміністративні правопорушення, витребувати додаткові докази у справі, оскільки це є недопустимим, це буде свідчити про необ`єктивність, упередженість судді при розгляді справи, порушенням права на захист, рівності сторін процесу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

З протоколу серії АПР18 № 211896 від 02 жовтня 2021 року вбачається, що в якості доказів до протоколу додається пояснення свідків, пояснення водія, відео з нагрудної камери ZM0091, рапорт.

Дослідивши надані докази у сукупності, суд зазначає наступне.

В протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє посилання на реєстраційні документи на транспортний засіб Богдан 70117 інвентарний номер НОМЕР_1 , якими було б визначено кількість місць для сидіння, яка передбачена технічною характеристикою зазначеного транспортного засобу. Вищезазначених документів не додано і до матеріалів справи. Копія шляхового (дорожнього) листа водія є первинним документом обліку транспортних перевезень, що характеризує роботу тролейбуса і водія з моменту їх виїзду з транспортного підприємства і до повернення на підприємство та не є реєстраційним документом в розумінні вимог закону, не містить даних на підтвердження технічних характеристик тролейбусу, яким керував ОСОБА_1 .

Відеозапис з нагрудної камери патрульних поліцейських, що міститься в матеріалах справи, не відображає у повній мірі відомостей про вчинення правопорушення, не містить даних про те, що 02 жовтня 2021 року на момент входу працівників УПП в Харківській області до тролейбусу Богдан 70117 інвентарний номер 2646 у салоні тролейбусу знаходилося саме 40 (сорок) осіб, оскільки наявних у салоні тролейбусу людей належним чином не було пораховано.

Що стосується наданих до матеріалів справи у якості доказів письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то вони не підтверджують належним чином того, що зазначені особи дійсно були свідками самого факту перевезення пасажирів ОСОБА_1 у кількості 40 осіб. Як пояснила у судовому засідання захисник Авдосьєва О.В., свідки з`явилися вже під час оформлення протоколу на кінцевій зупинці. Враховуючи наведене, до пояснень зазначених у протоколі свідків суд ставиться критично, адже їх пояснення виготовлені на раніше роздрукованому бланку для пояснень та містять дані, що не відповідають обставинам справи. Так, у поясненнях зазначено, що водій ОСОБА_1 здійснював перевезення по автобусному маршруту, що спростовується даними, зазначеними у протоколі та іншими матеріалами. Окрім того, відеозаписом не зафіксовано наявності даних свідків на час та на місці вчинення правопорушення, тобто у салоні тролейбусу чи безпосередньо біля нього (на запису не міститься, що їх особи встановлюють працівники поліції). Відсутні дані, що вони заходили до тролейбусу та брали участь у підрахуванні пасажирів.

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , наданих під час складання протоколу, 02.10.21 року він керував тролейбусом №2646 по 27 маршруту. Близько 16-45 на вул. Холодногірській на зупинці «Волонтерська» під час посадки-висадки в салон зайшли працівники поліції та вказали, що у салоні пасажирів більше, ніж дозволено по вимогам карантину. Після цього на кінцевій зупинці «Новий Побут» до нього підійшли ці ж самі працівники поліції, які витребували документи та почали складати протокол. З даним протоколом водій не згодний, так як під час руху він повідомляв пасажирам про необхідність виконання вимог карантину (маска, дистанція) а також слідкував за кількістю пасажирів в салоні. Якщо б кількість пасажирів була вище встановленої норми, то він би попрохав їх покинути салон. Також у своїх поясненнях водій ОСОБА_1 зазначає, що працівниками поліції не роз`яснили йому його права. Оцінюючи пояснення водія, суд зазначає, що викладені факти узгоджуються між собою та не спростовуються іншими матеріалами справи.

На підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, до матеріалів справи наданий рапорт, складений поліцейським взводу 1 роти 3 батальйону 4 УПП в Харківській області ДПП сержантом поліції Віктором Гусаковим. Суд зазначає, що такий рапорт не може вважатись об`єктивним доказом у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, і, у даному випадку, виконує відповідні функції нагляду за дотриманням правил щодо карантину людей, що повністю узгоджується із правовою позицію, висловленою у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року по справі № 489/4827/16а, від 20.05.2020 року по справі № 524/ 5741/16-а.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Адміністративна відповідальність, а особливо ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення з врахуванням тяжкої санкції, є близькою до кримінальної відповідальності і наведені положення також мають застосовуватися для неї.

У справі «Пухк проти Естонії» (рішення від 10 лютого 2004 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст. 7 Конвенції не обмежується забороною ретроспективного застосування кримінального законодавства на шкоду обвинуваченому; вона також втілює загалом принцип, що тільки закон може визначити кримінальне правопорушення та встановити покарання (nullum crime nulla poena sine lege), а також принцип, за яким кримінальне право не повинно надмірно тлумачитися на шкоду обвинуваченому. З цих принципів випливає, що правопорушення має бути чітко встановлено в законі. Ця вимога дотримується, якщо особа може дізнатися на основі формулювання відповідного положення та, у разі потреби, за допомогою його судового тлумачення, які дії чи бездіяльність є підставою для кримінальної відповідальності.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011).

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950, ратифікованою Україною 17.97.1997 передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

На національному рівні Конституційний Суд України у рішенні від 29.06.2010 справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазнчено, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення ОСОБА_1 правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами та недоведено «поза будь-яким розумним сумнівом» факту порушення ним даних правил.

Відповідно до положень пункту 1 статті 247 КУпАП, відсутність події і складу адміністративного правопорушення є обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення. За таких обставин, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Викладене у сукупності свідчить про те, що по справі не встановлено обставини, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.44-3 КУпАП.

За таких обставин провадження по справі за ч. 1 ст.44-3КУпАП підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 247 ч.1 п.1, 283, 284 КУпАП, суд -

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 10 днів з дня винесення постанови через Ленінський районний суд м. Харкова.

Суддя Л.Г. Проценко