П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.11.2021 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дорошенко С.І. розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Київського обласного управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого інспектором взводу ТОР батальйону патрульної поліції в м. Біла Церква Управління патрульної поліції в Київській області Департаменту патрульної поліції, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОККП: НОМЕР_1

за ч.1 ст.172-6 КУпАП

У С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 48/2021 від 16.09.2021, ОСОБА_1 будучи суб`єктом декларування не своєчасно, без поважних причин, 13.04.2021 року подав щорічну декларацію за 2020 рік, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є вчиненням правопорушення, пов`язаного з корупцією передбаченого ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав та пояснив, що 27.02.2021 року о 11 годині 38 хвилин на офіційному веб-сайті Національного агентства він подав декларацію за 2020 рік, при цьому у розділі 1 «Тип декларації та звітній період» було допущено помилку у виборі типу декларації, зокрема замість «Щорічної» зазначено « ОСОБА_2 на посаду особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування». Зазначив, що у 2021 році він не мав намір до подачі даної декларації «Кандидат», а також не мав пропозицій щодо призначення, переведення його на іншу посаду особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування. У щорічній декларації за 2019 рік, поданої ним 10.02.2020 року у підрозділі 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» зазначено займану ним посаду, інспектор ТОР. У декларації за 2020 рік кандидата на посаду, яка подана 27.02.2021 року о 11 годині 38 хвилин та щорічній декларації, яка подана 13.04.2021 року о 18 годині 35 хвилин зазначена займана ним посада, інспектор взводу ТОР, він не мав умислу на несвоєчасне подання щорічної декларації.

На початку квітня 2021 року йому стало відомо, що під час подання щорічної декларації за 2020 рік, яку він подав 27.02.2021 року він допустив помилку, яка полягала в тому, що під час заповнення ним щорічної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік він не вірно обрав відповідний тип декларації - «кандидата на посаду» замість типу декларації «щорічна».

10.04.2021 року о 13 годині 02 хвилини на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції він розмістив повідомлення про допущену ним помилку, а також прохання внести відповідні зміни до поданої декларації. Однак не отримавши відповіді він був змушений 13.04.2021 року повторно подати декларацію за 2020 рік з правильним обраним типом як «Щорічна», яка була опублікована в Єдиному державному реєстрі декларації, як осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування о 18 годині 35 хвилин.

Зазначив, що декларацію за минулий рік він подав 27.02.2021 року, подав її своєчасно, проте дійсно допустив помилку під час заповнення форми декларації, про яку на момент подачі декларації йому не було відомо, не маючи при цьому умислу на неподання або несвоєчасне подання декларації, тому просив суд закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Шлапацький О.В. вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, вина у вчиненні вказаного правопорушення доведена матеріалами справи, а тому просив суд ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

В судовому засіданні дослідженні надані ОСОБА_1 роздруківку скріншоту з сайту Національного агентства з якого вбачається, що останній розмістив повідомлення про допущення помилки в щорічній декларації за 2020 рік 10.04.2021 року, роздруківку повідомлення про допущення помилки у розділі подання декларації від 10 квітня, роздруківку з Єдиного державного реєстру декларацій з якої вбачається, що ОСОБА_1 подав першочергово декларацію 27.02.2021 року.

Оголосивши протокол про адміністративне правопорушення, заслухавши ОСОБА_1 , думку прокурора, дослідивши наказ № 765 від 31.07.2019 року «Про внесення змін до Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України», положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, послідовність дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», які вчинив ОСОБА_1 , наказ № 922 о/с від 25.11.2019 року про особовий склад, присягу на вірність Українському народові, інформаційну довідку, пам`ятку ознайомлення, скріншот НАЗК, роздруківку скріншоту з сайту Національного агентства, роздруківку повідомлення про допущення помилки у розділі подання декларації від 10 квітня, роздруківку з Єдиного державного реєстру декларацій, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ч. 2 ст.7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Вимоги ст. 280 КУпАП визначають, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Стаття 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначає, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є: особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема поліцейські.

Згідно ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

У диспозиції ч. 1 ст. 176-2 КУпАП закріплено, що відповідальність за вказане правопорушення настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до пункту «з» ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до суб`єктів на яких поширюється дія вказаного закону та згідно ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» повинен був подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до п. 1 розділу 1 Роз`яснення НАЗК від 03.02.2021 №1 щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларацій та повідомлень про суттєві зміни в майновому стані), щорічна декларація (декларація «щорічна») декларація, яка подається відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація. Відлік строку для подачі декларації «щорічна» починається з 00 годин 00 хвилин 01 січня року, наступного за звітним періодом.

В судовому засіданні було встановлено, що на виконання вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 27.02.2021 увійшов до персонального кабінету користувача на офіційному веб-сайті НАЗК та створив форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на основі декларації, яка була подана останнім в 2020 році, після чого ОСОБА_1 заповнив створену форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, однак не виправивши при цьому тип декларації з типу «кандидата на посаду» на «щорічна», не усвідомлюючи допущену ним помилку, 27.02.2021 подав вказану декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування шляхом підписання документу Електронним цифровим підписом, вважаючи при цьому що останній подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік. Однак, на початку квітня 2021 року, ОСОБА_1 стало відомо, що подаючи 27.02.2021 декларацію останній допустив помилку у п. 1 розділу 1 поданої ним декларації, оскільки він через необережність не змінив тип поданої декларації з «кандидата на посаду» на «щорічна.

10.04.2021 року ОСОБА_1 на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції розмістив повідомлення про допущену помилку, а також прохання про внесення змін до поданої декларації.

ОСОБА_1 13.04.2021 повторно увійшов до персонального кабінету користувача на офіційному веб-сайті НАЗК та створив форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, заповнив вказану форму та повторно подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, обравши цього разу вірний тип вказаної декларації «щорічна».

Суд зазначає, що згідно зі ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Статтею 11 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Частиною першою ст. 176-2 КУпАП передбачено відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.

Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналіз вказаних норм приводить до висновку, що склад правопорушення за ч. 1 ст. 176-2 КУпАП є формальним, а обов`язковим елементом його суб`єктивної сторони є умисна дія, тобто умисне неподання або несвоєчасне подання декларації.

Вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу зазначеного адміністративного правопорушення, окрім іншого, необхідно встановлювати і суб`єктивну сторону даного правопорушення.

В роз`ясненні Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» від 22 травня 2017 року, було зазначено, що вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати: 1) об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації. 2) предметом правопорушення є декларація, подана шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції: а) за минулий рік; б) за період, не охоплений раніше поданими деклараціями; 3) суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності. Для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Надаючи оцінку наявним у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП доказам, судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларації без поважних причин, так як судом було встановлено, що 27.02.2021 ОСОБА_1 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік на виконання вимог ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", з дотриманням вимог ст. 46 Закону України "Про запобігання корупції", яка охоплює звітній рік (період з 01 січня до 31 грудня 2020 року включно), проте з необережності обрав невірний тип декларації, усвідомивши допущену помилку у декларації, останній 13.04.2021 повторно подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік обравши цього разу вірний тип декларації «щорічна».

Встановлені судом обставини, дають підстави вважати, що в діях ОСОБА_1 відсутні об`єктивні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, зокрема об`єктивна сторона правопорушення, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації та суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, оскільки інкриміноване ОСОБА_1 діяння було вчинене з необережності останнього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №48/2021 від 16.09.2021 не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, суд зазначає й ту обставину, що в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №48/2021 від 16.09.2021 було зазначено, що працівниками Київського міського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України не встановлено поважних причин несвоєчасного подання ОСОБА_3 декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Однак, зазначене не відповідає обставинам справи, встановлених в ході судового розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не припиняв діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а відтак вказаний протокол про адміністративне правопорушення містить подвійне тлумачення інкримінованого правопорушення, оскільки в такому випадку вказаний протокол інкримінує ОСОБА_1 несвоєчасне подання декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто порушення ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» та несвоєчасне подання без поважних причин, 13.04.2021 року щорічної декларації за 2020 рік, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є порушенням ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Суддя не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, на погіршення становища особи, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у вчиненні якого певною особою має доводитися в суді. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який становить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у звязку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд погоджується з одностайною позицією семи суддів ЄСПЛ, викладеною в цьому рішенні.

Суд зауважує, що ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161. Series А заява № 25).

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон про Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з положень ст. ст. 8, 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на його користь.

Враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що належних та допустимих доказів факту вчинення інкримінованого діяння суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, тому провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки у відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Керуючись статтями 7, 10, 11, 172-6 221, 247, 252, 283-285, 294 КУпАП, ст. ст. 8, 62 Конституції України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

СуддяС. І. Дорошенко