Номер провадження: 33/813/118/21
Номер справи місцевого суду: 946/6579/20
Головуючий у першій інстанції Яковенко І. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2021 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

правопорушника ОСОБА_1 ,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто судовий збір в сумі 420, 20 грн.

Відповідно до постанови суду, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 10.10.2020 року о 01 год. 57 хв. у м.Ізмаїлі по вул. Шевченка біля будинку №7, керував автомобілем «Mercedes-Benz», д/н НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, поведінка, яка не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 05.11.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на оскарження вищевказаної постанови.

Вивчивши клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції правопорушник ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, призначене на 21.10.2020 року на 11 год., про що вказано в протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 074254 від 10.10.2020 року (а.с. 1).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не був повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, з посиланням на те, що він розраховував на те, що розгляд справи відбудеться 27.10.2020 року, так як у вказаному протоколі дана дата написана не розбірливо, є безпідставними, оскільки із відеозапису, який доданий до матеріалів справи, при ознайомлення із вказаним протоколом 12.10.2020 року, заявнику апеляційної скарги ОСОБА_1 було доведено, що розгляд даної адміністративної справи відбудеться саме 21.10.2020 року, в 11.00 год.

Таким чином, ОСОБА_1 не був присутнім при винесенні оскаржуваної постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2020 р. (а.с. 11), а підтверджень надсилання судової повістки та отримання її останнім, у матеріалах справи не міститься.

Зазначена обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 не було відомо про прийняте судом рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП; копія вищевказаної постанови ОСОБА_1 відповідно до супровідного листа була направлена, однак, відомостей щодо її отримання матеріали справи не містять. Згідно до власноручної розписки останнього (а.с. 13, зворотна сторона), ОСОБА_1 отримав копію постанови лише 02.11.2020 р. при особистому зверненні до суду.

З огляду на викладене, зазначені обставини свідчать про те, що строк на апеляційне оскарження був пропущений апелянтом з поважних причин, тому підлягає поновленню.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що апеляційний перегляд судового рішення гарантовано учасникам справи п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, статтею 6 Європейської Конвенції «Про права людини і основоположних свобод» та практикою Європейського суду по правам людини (далі - ЄСПЛ).

Що стосується суті апеляційної скарги, то апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом статті 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 251 КУпАП встановлено що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При цьому для притягнення особи до адміністративної відповідальності обсяг доказів, долучених до матеріалів справи, в їх сукупності повинен бути необхідним та достатнім для беззаперечного висновку про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що 10 жовтня 2020 року о 01:57 годині в Ізмаїлі Одеської області по вул. Шевченко, біля буд. 7, ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, поведінка, яка не відповідає обстановці, але від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку в присутності двох свідків на місці з використанням спеціальних технічних засобів та у закладі охорони здоров`я відмовився, порушивши п. 2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступних обставин.

Так, об`єктивною стороною правопорушення, яке інкримінується в вину ОСОБА_1 , є відмова особи, в даному випадку ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Суд першої інстанції правильно вказав, що зі змісту ч. 1 ст. 266 КУпАП, оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння підлягають особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п. 2 Розділу І «Загальні положенні» Інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

У п. 3 Розділу І «Загальні положення» Інструкції визначені ознаки алкогольного сп`яніння, які дають підстави поліцейському вважати, що особа перебуває у стані сп`яніння, серед яких визначено: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, поведінка, яка не відповідає обстановці, які були виявлені поліцейським у притягуваного ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2.5. ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, судом першої інстанції не було враховано, що матеріали справи не мають жодних доказів того, що ОСОБА_1 10 жовтня 2020 року о 01:57 год. в Ізмаїлі Одеської області, по вул. Шевченка, біля буд. 7, керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , тобто у вказаний період часу був водієм вказаного транспортного засобу .

Так, як вбачається з відеозапису, який доданий до матеріалів даної адміністративної справи, після зупинки вказаного транспортного засобу, а саме в 01 год. 20 хв. ОСОБА_1 вийшов із нього, однак, не з водійської сторони, а із пасажирської, і постійно зазначав працівникам патрульної поліції про те, що він не перебував за кермом вказаного транспортного засобу.

Більше того, із звукозапису, який мається у наявному в матеріалах справи відеозаписі, чути, як працівник поліції погоджується з тим, що ОСОБА_1 вийшов із пасажирської сторони транспортного засобу «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , однак він зазначив, що ОСОБА_1 пересів із водійського сидіння на пасажирське сидіння спеціально, тобто з метою уникнути адміністративного покарання.

Разом з тим, як було зазначено вище, матеріали справи, у тому числі відеозаписи, які маються в матеріалах справи, жодними чином не містять доказів того, що саме ОСОБА_1 10 жовтня 2020 року о 01:57 год. в Ізмаїлі Одеської області, по вул. Шевченка, біля буд. 7, керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 .

В суді апеляційної інстанції 18.12.2020 року, за клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Раділова І.М. був допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який суду пояснив, що він проживає в м. Ізмаїл і займається приватним таксуванням, без реєстрації свої діяльності, тобто по вечорам розвозить громадян по домівкам на своєму транспортному засобі ВАЗ 21-05, д.н.з. НОМЕР_2 .

10 жовтня 2020 року на прохання незнайомого йому на той час ОСОБА_1 , він на автомобілі останнього «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , підвозив його до дому, оскільки ОСОБА_1 погано почувався. Тобто вказаний свідок підтвердив суду, що саме він 10 жовтня 2020 року о 01:57 год. в Ізмаїлі Одеської області, по вул. Шевченка, біля буд. 7, керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , в момент, коли був зупинений працівниками поліції (а.с.66).

Працівники поліції не мали до нього жодних претензій, тому він безперешкодно покинув місце зупинки. Чому він на зазначив працівникам поліції під відеозапис, що саме він був за кермом вказаного транспортного засобу і чому його немає на відеозаписах працівників поліції, він пояснити не зміг.

Вищезазначені показання свідка ОСОБА_2 жодним чином не спростовані матеріалами справи, а навпаки були підтверджені показання свідка ОСОБА_3 , який також був допитаний в судовому засіданні суду апеляційної інстанції і також показав, що за кремом автомобіля був не ОСОБА_1 , а інша особа. Після зупинки транспортного засобу ОСОБА_4 вийшов із автомобіля з пасажирської сторони (а.с.67).

У зв`язку з викладеними обставинами, а також з метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції на ім`я начальника Управління Патрульної поліції в Одеській області 18.12.2020 року був наданий запит з проханням надати суду відеозаписи з нагрудних камер співробітників патрульної поліції, які склали протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 074254 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з яких вбачається, що 10.10.2020 року в Ізмаїлі Одеської області, по вул. Шевченка, біля буд. 7, під час руху транспортного засобу «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом перебував саме ОСОБА_1 , оскільки останній у судовому засіданні 18.12.2020 року заперечував цей факт (а.с.70).

Даний запит суду був виконаний заступником начальника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції і суду апеляційної інстанції були надані відеозаписи з нагрудного та автомобільного відеореєстратора поліцейських ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.73-74).

Однак, ознайомившись із наданими відеозаписами, апеляційний суд встановив, що вони аналогічні тим, які вже маються в матеріалах справи, та які були оглянуті в суді апеляційної інстанції 18.12.2020 року (а.с.5).

Тобто, зазначені обставини додатково свідчать про те, що матеріали справи не містять жодних об`єктивних доказів того, що 10 жовтня 2020 року о 01:57 годині в Ізмаїлі Одеської області по вул. Шевченка, біля буд. 7, ОСОБА_1 керував транспортним засобом«Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , що в свою чергу виключає в його діях склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відеозаписи, які маються в матеріалах справи, свідчать про те, що ОСОБА_1 дійсно відмовлявся пройти перевірку на стан алкогольного сп`яніння за допомого приладу «Драгер», в присутності свідків в 01 год. 57 хв., однак він наполягав на тому, що не перебував за кермом автомобіля, а також не відмовлявся пройти перевірку на стан алкогольного сп`яніння в медичній установі.

Проте, відмова ОСОБА_1 пройти перевірку на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер», не є підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки як було зазначено вище, матеріали справи не мають об`єктивних доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , в момент зупинки - 10.10.2020 року, в 01 год. 20 хв.

Крім того, згідно звукозаписів, які маються в матеріалах справи, в 02 год. 51 хв. ОСОБА_1 знову було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або в медичному закладі, і він не відмовлявся від проходження такого огляду, однак виходячи зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 074254, він вже був складений в 02 год. 30 хв., та згідно якого ОСОБА_4 в 01 год. 57 хв. відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в період з 02 год. 08 хв. до 02 год. 49 хв. ОСОБА_1 перебував у медичному закладі, де йому надавалась перша медична допомога, що також вбачається із відеозаписів, які маються в матеріалах справи. З цих підстав апеляційному суду невідомо, при яких обставинах в 02 год. 30 хв. 10.10.2020 року складався вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 074254, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений лише 12.10.2020 року.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Також слід зазначити, що ЄСПЛ визнав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення, якими передбачено позбавлення права керування транспортними засобами.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

ЄСПЛзазначав, що його рішення, які до речі є джерелом права в Україні, фактично слугують не лише для вирішення справ, направлених до Суду, але, взагалі, для роз`яснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, що сприяє дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони (Ireland v. the United Kingdom, § 154). Таким чином, місія системи, створеної Конвенцією, полягає у визначенні питань державної політики в загальних інтересах, що підвищує стандарти захисту прав людини та розширює судову практику в сфері прав людини у всьому суспільстві держав-членів Конвенції (Konstantin Markin v. Russia [ВП], § 89).

Крім того, апеляційний суд зазначає, що за змістом ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обставини по даній справі свідчать про те, що працівник поліції ОСОБА_5 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 074254 від 10.10.2020 року керувався лише припущенням того, що ОСОБА_7 в момент зупинки - 10.10.2020 року керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , не надавши суду жодного об`єктивного доказу цим припущенням.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова суду - скасуванню, з прийняттям постанови, якою провадження у справі слід закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. При цьому слід зазначити, що закриття провадження у справі у зв`язку з недоведеністю вини особи у скоєному правопорушенні, діючим КУпАП не передбачено.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що як було зазначено вище, доводи ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання в суді першої інстанції, є безпідставними, а також у зв`язку з тим, що в прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 помилково мова йде про ОСОБА_8 , в той час як мова має йти саме про ОСОБА_1 , що підтверджено останнім в суді апеляційної інстанції.

Про незаконність прийнятої постанови також свідчить безпідставне посилання в ній на те, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 074254 від 10.10.2020 року складав поліцейський ОСОБА_9 , в той час як його складав поліцейський ОСОБА_5 .

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 247, ст.ст. 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 та поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасуватиі прийняти постанову, якою провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 15.01.2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда