Провадження № 33/801/2/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Клапоущак С. Ю.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Денишенко Т. О., за участі особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , його захисника адвоката Пономаренка Д. Ю., розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальнос-ті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадяни-на України, фізичної особи - підприємця, проживаючого в АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , за частиною першою статті 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 13 липня 2020 року се-рії ДПР18 № 356103, складеного о 22.10 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 109-В, 13 липня 2020 року о 21.25 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 157 водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом марки «BMW 320 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: хитка хода, запах алко-голю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Водій від прохо-дження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння відмовився у лі-каря-нарколога у Комунальному підприємстві «Вінницький обласний наркологічний дипансер «Соціотерапія» в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги підпункту 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП.

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передба-ченого частиною першою статті 130 КУпАП, на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 10200,00 гривень з позбавлен-ням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 420,40 гривень судового збору.

Не погоджуючись з постановою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, оскільки на час винесення постанови з 03 жовтня 2020 року він перебу-вав на стаціонарному лікуванні, а копію постанови суду отримав лише 20 жовтня 2020 року. Скаржник просить також постанову суду скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушен-ня. Скаржник вважає оскаржувану постанову незаконною, винесеною за неповного судового розгляду, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Єдиним аргументом своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає те, що станом на 28 серпня 2020 року КУпАП не встановлював адміністративної відповідальності за керування транспортними засоба-ми в стані сп`яніння, тому правові підстави для притягнення його до відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП відсутні, відповідно провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно норм статті 289 КУпАП скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня її винесення. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлений органом, правомочним розглядати скаргу.

Заслухавши пояснення по апеляційній скарзі особи, яка притягнута до адміністра-тивної відповідальності, ОСОБА_1 , його захисника адвоката Пономаренка Д.Ю., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перегля-нувши її у межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що клопотан-ня про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року підлягає задо-воленню. Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністра-тивні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обста-вин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення вико-нання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчинен-ню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання гро-мадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопо-рушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного пра-вопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають зна-чення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адмініс-тративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді спра-ви про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено ад-міністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає во-на адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеля-ційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосу-вання норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеля-ційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з пунктом другим частини восьмої статті 294 КУпАП за нас-лідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, за-лишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Частиною першою статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідаль-ність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотич-ного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх ува-гу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спя-ніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з вимогами підпункту 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Враховуючи склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, обєктивна сторона цього правопорушення полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, також у передачі керування транспортним засобом особі, яка пере-буває в стані такого спяніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Відповідно до пункту другого розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або пе-ребування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реак-ції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охо-рони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Мі-ністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858 (далі - Інструк-ція), огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у по-ліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вва-жати, що вони перебувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану. Згідно з пунктом третім розділу І цієї Інструкції ознаками алкогольного спяніння є: запах ал-коголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведін-ка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан спяніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспорт-ного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосу-вання Міністерством охорони здоров`я України та Держспоживстандартом або ліка-рем закладу охорони здоровя ( пункт шостий розділу І Інструкції ).

З матеріалів справи, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення від 13 липня 2020 року серії ДПР18 № 356103, складеного о 22.10 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 109-В, убачається, що 13 липня 2020 року о 21.25 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 157 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW 320 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`я-ніння: хитка хода, запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає об-становці. Від проходження огляду у встановленому законом порядку на стан сп`янін-ня водій відмовився у лікаря-нарколога в КП «ВОНД «Соціотерапія» у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підписами яких засвідчені дані об-ставини.

До протоколу про адміністративне правопорушення додані: висновок лікаря від 13 липня 2020 року № 2324, відповідно до якого ОСОБА_1 , перебуваючи у стані з клінічними ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від медичного огля-ду на стан сп`яніння; а також рапорт поліцейського, яким був складений протокол про адміністративне правопорушення, де викладені фактичні обставини зупинки транс-портного засобу під керуванням ОСОБА_1 , виявлення у нього під час спілку-вання ознак алкогольного сп`яніння та пропозиції водієві пройти огляд на стан сп`я-ніння у закладі охорони здоров`я, а також те, що ОСОБА_1 від такого огляду у повному обсязі відмовився у КП «ВОНД «Соціотерапія» у присутності лікаря-нар-колога та двох свідків.

У ході судового розгляду цієї справи захисником ОСОБА_1 адвокатом Пономаренком Д. Ю. наголошувалося на тому, що висновок лікаря, яким засвідчений факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, є неналежним доказом вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Крім того, протокол про адміністративне правопорушення складений за відсутності свідків, тому він та-кож не може бути доказом вини ОСОБА_1 .

Апеляційний суд певною мірою погоджується з такими доводами захисника.

Згідно з Інструкцією огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я. Метою цього огляду є вста-новлення наявності чи відсутності стану сп`яніння в обстежуваної особи. За резуль-татами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється ді-агноз, який вноситься до акта медичного огляду. Висновок щодо результатів медич-ного огляду видається на підставі акта медичного огляду. Висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструк-ції, вважаються недійсними.

Однак висновок КП «ВОНД «Соціотерапія» від 13 липня 2020 року № 2324 щодо результатів огляду з метою виявлення стану сп`яніння, який врахований судом першої інстанції на підтвердження вини ОСОБА_1 , не містить результатів огляду. У ньому лише зазначено про відмову особи від проходження медичного огляду. Отже висновок складений в порушення згаданої вище Інструкції, тому є недійсним, через що суд визнає його недопустимим доказом.

При цьому неможливо погодитися з аргументами захисника про складення про-токолу про адміністративне правопорушення за відсутності свідків, оскільки дані об-ставини цілком спростовуються змістом самого протоколу.

У свою чергу апеляційний суд наголошує, що на запит суду на задоволення кло-потання захисника Ковальського В. В. Управлінням патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції наданий відеозапис з нагрудної камери полі-цейського, що жодним чином не спростовує вини підзахисного у вчиненні адмі-ністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Даний відеозапис з нагрудної камери поліцейського, наявний у матеріалах справи, до-водить відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду з метою вияв-лення стану алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адмініс-тративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, суд першої інстанції вважав, що його вина цілком підтверджується матеріалами спра-ви, зазначеними, наразі, й судом апеляційної інстанції у цій постанові. Вказані докази у своїй сукупності доводять наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністра-тивного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, яке виразилося у його відмові як особи, яка керувала транспортним засобом, від прохо-дження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотич-ного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За викладених обставин з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній постанові від 07 жовтня 2020 року, слід погодитися, вони є вірними, об`єктивними, справедливими.

Оскаржуючи постанову суду першої інстанції від 07 жовтня 2020 року, скаржник єдиним доводом у скарзі зазначає те, що внаслідок змін у законодавстві КУпАП не встановлював адміністративну відповідальність за керування транспортними засоба-ми у стані сп`яніння на час складення протоколу щодо нього, відповідно відсутні під-стави й тепер для притягнення його до відповідальності, тому провадження у справі має бути закрите.

Такі доводи скаржника апеляційний суд визнає хибними, вони є неспроможними, адже обґрунтовані скаржником внаслідок помилкового тлумачення ним норм матері-ального права. При цьому незрозумілим є посилання ОСОБА_1 на дію статті 130 КУпАП станом на 28 серпня 2020 року, зважаючи, що правопорушення мало міс-це 13 липня 2020 року.

Так до набрання чинності Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617 -VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення до-судового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», тобто до 01 липня 2020 року нормами КУпАП була передбачена адміністративна відповідаль-ність, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Після набрання чинності вказаним законом, тобто з 01 липня 2020 року така відповідальність виключена з частини першої статті 130 КУпАП та закріп-лена у статті 286-1 Кримінального кодексу України «Керування транспортними засо-бами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лі-карських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції». Разом з тим Законом України від 17 червня 2020 року № 720-IX «Про внесення змін до деяких законодав-чих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до дея-ких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності 03 липня 2020 року, внесені нові зміни до Закону № 2617-VIIІ, а саме згідно з вимогами пункту 117 Роз-ділу І Закону № 720-IX у пункті першому Розділу І Закону № 2617-VIIІ виключений підпункт четвертий, за яким запровадження нової редакції статті 130 КУпАП виклю-чало адміністративну відповідальність. Відтак адміністративна відповідальність за такі дії відновлена з 03 липня 2020 року. У пункті другому Розділу І Закону № 2617-VIIІ виключений підпункт 171, який, доповнивши КК України статтею 286-1, кримі-налізував відповідальність за керування транспортними засобами особами у стані сп`яніння. З 03 липня 2020 року відбулася декриміналізація цих дій.

Із наведених обставин слідує, що ОСОБА_1 13 липня 2020 року відмовив-ся від проходження огляду на стан сп`яніння, що доведено матеріалами справи та зібраними у ній доказами, тобто його відмова мала місце після початку дії статті 130 КУпАП в попередній редакції, яка передбачає адміністративну відповідальність, зо-крема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповід-но до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав лю-дини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Від-повідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та засто-сування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти Укра-їни, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює сту-пінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права, не спро-стовують правильний висновок судді суду першої інстанції, оскільки вина скаржника у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі апе-ляційний суд вважає необґрунтованими та не знаходить підстав для їх задоволення.

У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обовязок національного суду пе-реконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, були спра-ведливими. У справах «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого ба-лансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втру-чання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Таким чином питання, чи виконав суд свій обовязок стосовно подання обґрунту-вання, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначене тільки у світлі кон-кретних обставин справи ( Проніна проти України, N 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).

З огляду на викладене апеляційний суд не знаходить законних та об`єктивних під-став для скасування правильної, обґрунтованої постанови судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року про притягнення до адміністратив-ної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП та відповідно підстав для закриття провадження у справі як про те просив скаржник.

Апеляційний суд окремо вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_1 не-одноразово притягувався до адміністративної відповідальності за нормами статті 130 КУпАП. Згідно карток обліку адміністративних правопорушень, які є безпереч-ними доказами у справі, скаржник вчиняв зазначені правопорушення: 20 вересня 2016 року за частиною першою статті 130 КУпАП ( накладене стягнення у виді позбавлен-ня права керування транспортними засобами на строк один рік із стягненням штрафу у розмірі 10200,00 гривень ); 08 листопада 2018 року за частиною першою статті 130 КУпАП, 23 лютого 2019 року за частиною другою статті 130 КУпАП, у зв`язку з чим він позбавлений права керування транспортними засобами на строк три роки. Тобто на час вчинення адміністративного правопорушення у липні 2020 року ОСОБА_1 узагалі не вправі був керувати транспортним засобом. Дані обставини є такими, що характеризують особу скаржника та враховуються судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи.

Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на апеля-ційне оскарження постанови судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволен-ня.

Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. О. Денишенко