Справа 573/1769/21
Номер провадження 3-зв/573/14/21
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2021 року м. Білопілля

Суддя Білопільського районного суду Сумської області Замченко А.О., розглянувши заяву судді Черкашиної Марини Сергіївни про самовідвід,

в с т а н о в и л а :

27 жовтня 2021 року до Білопільського районного суду Сумської області з Відділення поліції №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 1732 КУпАП.

Справа для розгляду була передана судді Черкашиній М.С.

28 жовтня 2021 року суддя Черкашина М.С. заявила собі самовідвід, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 є присяжною Білопільського районного суду, що може викликати сумніви в її неупередженості.

Відповідно до ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. При цьому чинні процесуальні норми КУпАП безпосередньо не містять положень щодо підстав і порядку зміни територіальної підсудності справ про вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, ніж встановлених у ч. 3 ст. 257 КУпАП.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06 листопада 2008 року в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02); п. 19 рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява №48068/06), а Конституційний Суд України в п. п. 3.4, 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа №10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Конституційний Суд України поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року в справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява №17888/12; рішення від 09 червня 2011 року в справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява №16347/02); рішення від 15 травня 2008 року в справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява №7460/03).

З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що в свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при визначенні підсудності протоколу про адміністративне правопорушення, тобто застосувати в межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема, положень КПК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину в законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом учасників провадження в справі про адміністративні правопорушення (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Нормами, про які йдеться мова у КПК України є: ст. ст. 7, 21, які визначають, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону; ст. 34, згідно з якою провадження передається на розгляд іншого суду, якщо обвинувачений працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження.

За наявності підстав, передбачених у ст. ст. 75-79 КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід (ст. 80 КПК України). При цьому головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, запобігання упередженості судді під час розгляду справи, а метою самовідводу запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені в рішеннях ЄСПЛ (справа «Мироненко та Мартиненко проти України», п. п. 66, 69, 70), згідно з якими «наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції за допомогою об`єктивного та суб`єктивного критеріїв. У кожній окремій справі необхідно визначити, чи мають стосунки, які розглядаються, такі природу і ступінь, що свідчать про те, що суддя не є безстороннім. Застосовуючи об`єктивний критерій, необхідно з`ясувати, чи існують певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в безсторонності судді». «Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. При вирішенні питання, чи є в справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (п. 49, 52 рішення в справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення в справі, або коли в стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. Відчуття упередженості це формування в судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях. Зловживання правом на самовідвід не допускається. У цьому контексті зловживання правом на самовідвід означає недобросовісне використання суддею незначного приводу для того, щоб уникнути розгляду справи. Заявлення суддею самовідводу є допустимим лише в разі неможливості ухвалення суддею об`єктивного рішення в справі (п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23; ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року та коментар до Кодексу суддівської етики, затверджений рішенням Ради суддів України від 04 лютого 2016 року №1).

Оскільки ОСОБА_1 являється присяжною Білопільського районного суду Сумської області, тому доходжу висновку, що заяву про самовідвід необхідно задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, ст. 75, 80-81 КПК України,

п о с т а н о в и л а :

Заяву судді Черкашиної Марини Сергіївни про самовідвід у справі №573/1769/21 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 1732 КУпАП задовольнити та прийняти її самовідвід.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя -