Справа №461/4398/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року суддя Галицького районного суду м. Львова Фролова Л.Д., розглянувши матеріали заяви адвоката Кузьменко В.С. в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року за нововиявленими обставинами,-

в с т а н о в и в:

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України та накладено на нього стягнення у виді конфіскації транспортного засобу марки «BENTLEY CONTINENTAL», р.н. НОМЕР_1 VIN-код № НОМЕР_2 . Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 454 гривень судового збору.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2021 року, відмовлено в задоволенні клопотання захисника Кузьменка B.C. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.481 МК України. Апеляційну скаргу захисника Кузьменка B.C. на постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.481 МК України, - повернуто особі, яка подала таку скаргу.

25 жовтня 2021 року до Галицького районного суду м.Львова надійшла заява адвоката Кузьменко В.С. в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року за нововиявленими обставинами, яка мотивована тим, що мають місце нововиявлені обставини, які не були відомі суду під час винесення постанови. Так, зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. В той же час, цією ж нормою передбачено, що цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 ввіз на митну територію України автомобіль марки «BENTLEY CONTINENTAL», в режимі тимчасове ввезення до 1 року. В той же час, у зв`язку з несправністю вищезазначеного автомобіля, скаржник звернувся до Дніпровської митниці ДМС зі зверненням від 03 березня 2021 року та надав підтверджуючі документи. Зокрема відповідно до заключення за результатами технічної діагностики автомобіля встановлено, що останній не справний, не може рухатися своїм ходом та потребує невизначений час для усунення несправностей та ремонту. Відповідно до відповіді Дніпровської митниці Держмитслужби, останньою проінформовано митні органи про звернення ОСОБА_3 шляхом його внесення у відповідний програмно-інформаційний комплекс. Таким чином, митницею продовжено строк до 60 днів для знаходження транспортного засобу марки «BENTLEY CONTINENTAL», р.н. НОМЕР_3 VIN-код № НОМЕР_2 та території України. Після усунення несправностей, скаржник виїхав за межі України на зазначеному автомобілі 20 травня 2021 року, що підтверджується інформацією з журналу пункту пропуску. Таким чином, ОСОБА_2 не перевищив строк тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб. Зазначив, що докази, що подаються разом з заявою не були відомі суду при прийнятті постанови і не могли бути подані заявником під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки скаржник перебував за межами України. При цьому такі докази не були також надані Галицькою митницею, незважаючи на наявність доступу до відповідного програмно-інформаційного комплексу.

Враховуючи вищевикладене, вказав, що зазначені обставини є суттєвими та істотними, а тому є підставою для перегляду судом раніше постановленого рішення, оскільки виключають вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а відтак слугує підставою для прийняття рішення про закриття адміністративного провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України відносно ОСОБА_3 , за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 24-1 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за нововиявленими обставинами, чинний КУпАП не передбачає.

При цьому норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Суд зауважує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року (N 3236/03) у справі "Пономарьов проти України", жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язково рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

Отже, місцевий загальний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов`язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, як помилково вважає захисник, а пов`язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст.6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за привилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

У відповідності до ст.487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративне правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

Враховуючи викладене, постанова Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року не може бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 429, 462, 464 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за заявою адвоката Кузьменко В.С. в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року за нововиявленими обставинами - відмовити.

На постанову протягом десяти діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду.

Суддя Л.Д. Фролова