Справа № 545/3350/21
Провадження № 3/545/1088/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2021 р. суддя Полтавського районного суду Полтавської області Шелудяков Л.В., при секретарі Лабовкіній Г.Г.,з участю прокурора Гладченка О.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від заступника т.в.о. начальника Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Конончук І., відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого державним реєстратором Опішнянської сільської ради Полтавського району Полтавської області, проживаючого АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Полтавським РВ УМВС України в Полтавській області 29 вересня 1998 року, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, інші дані суду не відомі,

за фактом вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 380 від 02 жовтня 2021 року, складеного оперуповноваженим першого сектору (протидії корупції) Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України старшим лейтенантом поліції Шеремет М.В., ОСОБА_1 , будучи звільненим 14 січня 2021 року з посади завідувача сектору запобігання та виявлення корупції виконавчого комітету Полтавської міської ради відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до статті 172-6 КУпАП, являючись суб`єктом відповідальності, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч. 2 ст. 45 вказаного Закону, безвідповідально поставився до виконання своїх обов`язків як суб`єкта декларування та з часом, усвідомивши протиправність своєї бездіяльності, несвоєчасно без поважних причин, тобто після встановленого терміну декларування (до 11 лютого 2021 року), а саме лише о 00 год. 16 хв. 04 липня 2021 року подав на офіційний веб-сайт Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями (перед звільненням), чим умисно вчинив адміністративне правопорушення пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 176-6 КУпАП.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, саме питання визначені ст. 280 КУпАП підлягають установлення в даній справі.

Прокурор у справі - прокурор Полтавської окружної прокуратури Гладченко О.М. зауважив, що є дійсним факт несвоєчасного подання особою декларації після звільнення, з підстав наведених Управлінням стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у протоколі про адміністративне правопорушення від 12 жовтня 2021 року № 380, а тому у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

ОСОБА_1 зазначив, що складений протокол вважає таким, що не відповідає вимогам КУпАП, враховуючи відсутність доказів, які в контексті положень ст. 251 КУпАП, регламентують відомості, що можуть бути належними доказами в ході підтвердження тих чи інших обставин, у зв`язку з чим його вина ґрунтується на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України, а тому справа підлягає закриттю на підставі ст. 247 того ж Кодексу.

Зокрема зауважив, що Управлінням стратегічних розслідувань в Полтавській області не встановлена та не доведена вина у формі умислу, мотив (корисливий, особиста зацікавленість, тощо) та мета інкримінованого йому правопорушення. Таким чином, будь-які докази того, що він діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений правопорядок, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні і відповідно, відсутній в його діянні склад зазначеного адміністративного правопорушення.

Відмітив і те, що Законом України «Про запобігання корупції» не визначений строк для подання особами, які припиняють здійснення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, декларації за період не охоплений раніше поданими деклараціями, а отже, дії особи, яка несвоєчасно подала таку декларацію, не містять складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, об`єктивна сторона якого обов`язково повинна містити строк з метою визначення несвоєчасності подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Указав і на те, що Національне агентство з питань запобігання корупції встановило термін подання декларації в разі припинення діяльності в п/п 2 п. 5 розд. II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року), зокрема, декларація суб`єкта декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону.

Встановлюючи термін подання декларації в разі припинення діяльності, НАЗК розширює зміст абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», виходячи за межі вказаної норми закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про запобігання корупції» правову основу діяльності Національного агентства становлять Конституція України, міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.

Норма закону має бути сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна подія (п. 108 Рішення ЄСПЛ у справі Салов проти України від 06 вересня 2005 року).

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, інше тлумачення цієї норми закону не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності та є порушенням прав людини, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у справі Щокін проти України (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року, у якому Суд зазначив про те, що у разі, коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків людини або контролюючих органів, рішення приймається на користь людини.

Оскільки ч. 2 ст. 45 Закону України не встановлений кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи, які припинили здійснення діяльності зобов`язані подати декларацію, тому в даному випадку особа позбавлена змоги відокремити правомірну поведінку від протиправної.

За таких обставин, на його переконання, будь-які роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції щодо застосування окремих положень закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджені рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції, в яких визначено строк подання декларації у разі припинення діяльності суб`єктом, не є законом України, а носять інформаційно-рекомендаційний характер та не містять нових правових норм, про що зазначено в самих роз`ясненнях.

Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, зауважив, що ним 30 березня 2021 року подано щорічну декларацію, що свідчить про відсутність у нього умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Декларація особи, яка припиняє діяльність, ним подана 04 липня 2021 року, а саме в десятиденний термін після повідомлення йому Національним агентством з питань запобігання корупції про необхідність подання даної декларації. Вказані декларації є по суті ідентичними, тобто умислу чи мотиву ухилятись від подання декларації у нього не було взагалі.

Зазначив, що в протоколі про адміністративне правопорушення як доказ його обізнаності щодо термінів подачі електронної декларації зазначено вимоги посадової інструкції. З даним твердженням він не погоджується, оскільки він має ознаки припущення «особа повинна булла б знати», а не встановленого факту обізнаності. Окрім того питання відповідності його рівня знань вимогам посадової інструкції не є предметом розгляду даного адміністративного провадження, а отже зазначений доказ на його думку не може бути взятий до уваги.

Також як доказ обізнаності щодо обов`язку подання декларацій є наявність у матеріалах справи ознайомлення під особистий підпис з вимогами ст. ст. 3, 45-52-1 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 172-6 КУпАП. Виходячи з логіки сторони обвинувачення двадцятиденний термін на подання декларації перед звільненням визначений саме п/п 2 п. 5 розд. II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року) про те як жодних часових меж щодо подачі декларації перед звільненням в статтях Закону зазначених в ознайомленні не наведено.

Після припинення служби він змушений був сконцентрувати свої зусилля для пошуку нового місця роботи, враховуючи, що звільнення відбулось під час дії карантину знайти роботу довгий час не вдавалося. Отримавши повний розрахунок, з власної необережності мною було допущено неподання декларації.

Просив врахувати той факт, що повний розрахунок ним було отримано 29 січня 2021 тоді як останнім робочим днем була дата 14 січня 2021 року, що також вплинуло на залишення поза увагою подачу декларації.

Все його майно це заробітна плата, отримана за основним місцем роботи. Неподання декларації жодним чином не було умислом приховати ним свій майновий стан, придбання чи відчуження майнових прав на цінне рухоме та нерухоме майно, тоді як суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Це встановлено ст. 10 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків) та ст. 11 КУпАП (адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати). Зважаючи на те, що законом в диспозиції даної статті не визначені наслідки порушення вимог фінансового контролю, логічним є висновок про те, що вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Вислухавши прокурора, особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Так, розпорядженням міського голови Полтавської міської ради від 09 жовтня 2019 року №650-к ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача сектору з охорони праці виконавчого комітету Полтавської міської ради та присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 6 категорії з 10 жовтня 2019 року.

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 прийняв присягу посадової особи місцевого самоврядування.

В подальшому відповідно до розпорядження міського голови Полтавської міської ради від 22 вересня 2020 року № 640-к ОСОБА_1 , завідувача сектору з охорони праці виконавчого комітету Полтавської міської ради, переведено на посаду завідувача сектору запобігання та виявлення корупції виконавчого комітету Полтавської міської ради з 22 вересня 2020 року.

Згідно ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Частиною 2 статті 7 вказаного Закону, посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 12, ст. 12-1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», на посадових осіб органів місцевого самоврядування поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції». Посадові особи місцевого самоврядування зобов`язані дотримуватися правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції»,

Пунктом 14 частини 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що суб`єкти декларування особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно примітки до ст. 172-6 КУпАП, суб`єктами правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього закону, є посадові особи місцевого самоврядування.

Отже, ОСОБА_1 є посадовою особою місцевого самоврядування на якого поширюється дія цього Закону та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, у тому числі обмеження та зобов`язання, передбачені законом.

Відповідно до розпорядження міського голови Полтавської міської ради від 14 січня 2021 року № 28-к ОСОБА_1 , завідувача сектору запобігання та виявлення корупції виконавчого комітету Полтавської міської ради звільнено із займаної посади 14 січня 2021 року. При цьому останній був ознайомлений з розпорядженням міського голови Полтавської міської ради від 14 січня 2021 року № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 » 14 січня 2021 року.

Згідно пункту 5 частини 1 ст. 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належить до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.

Положенням частини 9 статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що нормативно-праві акти Національного агентства підлягають держаній реєстрації міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до пп. 2 п. 5 Р. ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК № 168/19 від 12 грудня 2019 року «Про затвердження змін до рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 червня 2016 року № 32, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2019 року за № 1300/34271, який вступив в дію 01 січня 2020 року, декларація перед звільненням подається відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 Закону не пізніше двадцяти робочих днів з дня припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону.

Таким чином, відповідно до Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 будучи звільненим 14 січня 2021 року з посади завідувача сектору запобігання та виявлення корупції виконавчого комітету Полтавської міської ради відповідно до вимог абзацу другого ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний був подати не пізніше 11 лютого 2021 року декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період на охоплений раніше поданими деклараціями (перед звільненням).

Відповідно до інформації про ознайомлення з вимогами подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_1 під підпис ознайомлено з вимогами статей 3, 45-52-1 закону України «Про запобігання корупції» та статтею 172-6 КУпАП.

Разом з тим, ОСОБА_1 стверджує, що він не був ознайомлений з Порядком формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року), і таких доказів не надано.

Крім того, ОСОБА_1 30 березня 2021 року подавав щорічну декларації до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що не заперечується посадовою особою 1-го сектору (протидії корупції) Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області, що свідчить про відсутність у нього умислу на несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Декларація особи, яка припиняє діяльність ОСОБА_1 подана 04 липня 2021 року, а саме в десятиденний термін після повідомлення йому Національним агентством з питань запобігання корупції про необхідність подання даної декларації. Вказані декларації є по суті ідентичними, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 умислу чи мотиву ухилятись від подання декларації.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням того, що за частиною 1 статті 172-6 КУпАП відповідальність настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В протоколі № 380 від 12 жовтня 2021 року оперуповноваженого 1-го сектору (протидії корупції) Управління стратегічних розслідувань в Полтавській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ідеться мова про несвоєчасне подання декларації після звільнення, а саме порушенням строків визначених в п/п 2 п. 5 розд. II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10.06.2016 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089 (в редакції від 01 січня 2020 року), у 20 робочих днів з дня припинення діяльності.

Тобто, фактично ідеться мова про те, що адміністративна відповідальності за даною статтею указаного Кодексу настає при умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

З об`єктивної сторони таке правопорушення може виявлятися у формі умисного неподання суб`єктом декларування декларації.

З суб`єктивної сторони зазначене правопорушення характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.

Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного діяння, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що мають свідчити фактичні обставини конкретної справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу.

Передбачення - це розумове уявлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При вчиненні порушення винний усвідомлює зміст конкретних наслідків свого діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Отже, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням та наслідками.

Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання - це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети.

Таким чином, для притягнення особи до відповідальності має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачений ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.

Відповідно є дійсним факт того, що вирішуючи в цій справі питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації після звільнення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема, його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації.

Для розкриття об`єктивних складових адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, слід зазначити, що диспозиція цієї норми за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших норм.

Так, примітка до ст. 172-6 КУпАП, вміщуючи вказівку на суб`єкт цього правопорушення, відсилає правозастосувача до норм спеціального антикорупційного закону, зокрема ч. ч. 1, 2 ст. 45 Закону, в яких, крім іншого, передбачено певну деталізацію відповідних положень нормативно-правових актів, що наповнює норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації зазначеного діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Тобто, вищезазначеною нормою закону чітко визначено строк і порядок подачі особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації.

Проте, як випливає з положень ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Тобто, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Він зазначає про те, що в ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема вміщено формулювання щорічно до 1 квітня.

Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну (автоматичну) констатацію несвоєчасності такого подання, адже вимагає установлення факту того, що особі були відомі строкові рамки для подання такого типу декларації визначені Національним агентством в п/п 2 п. 5 розд. II наведеного Порядку.

Так, з цього питання Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 роз`яснення «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017року № 223-943/0/4-17, зауважив, що в ч. 1 ст. 45 Закону визначено кінцевий термін (часові межі) коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, вміщено формулювання щорічно до 1 квітня.

Разом з тим у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

В постанові від 10 вересня 2019 року в справі № 200/18903/17 Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в т.ч. зауважив, що згідно з ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у п. 1, підпунктах «а» і «в» п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Згідно з положеннями ст. 48 цього Закону НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається самим НАЗК.

Згідно з Роз`ясненням щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затвердженим рішенням НАЗК від 11 серпня 2016 року № 3, декларація суб`єкта декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими таким суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день, що передує дню подання декларації.

Порядком перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», затвердженим рішенням НАЗК від 06 вересня 2016 року № 19, визначено, що припиненням діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, є день видачі трудової книжки суб`єкту декларування, із зазначенням підстав такого припинення.

Статтею 49 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

НАЗК перевіряє факт подання відповідно до цього Закону декларацій особами, зазначеними у п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, НАЗК письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному ч. 1 ст. 45 України «Про запобігання корупції».

Посадовою особою, яка склала протокол не надано достовірних і переконливих доказів того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» саме в день звільнення, або перед звільненням чи в день звільнення був повідомлений державним органом, в якому він працював, про необхідність подання декларації при звільненні, або отримував повідомлення НАЗК про факт неподання декларації.

Сам ОСОБА_1 у судовому засіданні суду першої інстанції заперечував умисел на вчинення правопорушення. Стверджував, що йому не роз`яснювали положень рішень НАЗК щодо обов`язку та строку подання декларації при звільненні, а тому він її не подавав.

Водночас усі зазначені докази свідчать лише про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо необхідності подання щорічної декларації. Проте жоден із наведених доказів не містить даних про обізнаність ОСОБА_1 в обов`язковості подання окремої декларації при звільненні та про умисне неподання ним такої декларації.

Більше того, з матеріалів провадження видно, що обвинувачений подав декларацію, передбачену ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», після повідомлення його про необхідність подання декларації після звільнення.

Копія розпорядження міського голови № 28-к від 14 січня 2021 року про звільнення з 14 січня 2021 року за угодою сторін не містить даних про інформування ОСОБА_1 щодо обов`язку подання декларації у зв`язку зі звільненням.

Зазначене спростовує позицію прокурора щодо наявності у особи умислу на неподання декларації, яку він подав після повідомлення про підозру.

Тобто, ВС у наведеній справі зауважив, що в такій категорії справ установленню підлягає факт роз`яснення положень ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» і рішень НАЗК щодо обов`язку та строку подання декларації при звільненні, особі, якій інкримінується факт несвоєчасного подання та факт умисного неподання нею такої декларації

Апріорі, ВС зауважив, що таке інформування щодо обов`язку подання декларації у зв`язку зі звільненням має бути учинене у період видачі наказу про звільнення.

В ході розгляду даної справи не було установлено факту того, що ОСОБА_1 був обізнаний в обов`язковості подання окремої декларації при звільненні протягом саме 20 робочих днів, апріорі, останній прямо вказав, що він вважав, що цей термін є не визначеним в Законі, а тому він з першу орієнтувалася на дату 01 квітня.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року в справі № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

ВС у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 473/2010/17 вказав, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

За таких умов на цьому етапі, суть вчиненого правопорушення з кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятним, та не кореспондується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності вважаю, що провадження у цій справі слід закрити на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП, який вказує на те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись статтями 247, 283, 284 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрити згідно п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки визначені Кодексом України про адміністративне правопорушення, з урахуванням норм статтею 287-294 даного Кодексу, і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя: Л.В.Шелудяков