Справа № 417/880/21
Провадження № 33/810/198/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю:

секретаря судового засідання Сінько А.І.

особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Красноруцького О.М.

розглянувши «18» жовтня 2021 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сєвєродонецьк Луганської області в режимі відеоконференції із Марківським районним судом Луганської області апеляційну скаргу захисника Красноруцького Олександра Миколайовича, поданої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Марківського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року по справі про адміністративні правопорушення, передбачені ст.173, ч.1 ст.130 КУпАП ,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Марківського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.173, ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення із застосуванням положень ст.36 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Також з ОСОБА_1 стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 454 грн.

У постанові суду зазначено, що згідно протоколу від 04.07.2021 серії ВАБ №174245, ОСОБА_1 , 04.07.2021 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння поблизу річки Деркул, на а/д С130719 висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейського ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП.

Згідно протоколу від 04.07.2021 серії БР №013897 ОСОБА_1 , о 14 годині 31 хвилин, на а/д С130719 керував транспортним засобом ВАЗ 21011, д/н НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю із порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування постанови суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що поліцейськими при оформленні протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.173 та ч.1 ст.130 КУпАП було порушено вимоги ст.256 КУпАП, оскільки невірно було зазначено місце його проживання, а саме в графі місце проживання невірно зазначено номер будинку, замість числа 8 зазначено 39, та невірно зазначено вулицю «Калашникова» замість вірної « ОСОБА_3 », що було підставою для повернення судом протоколу для належного оформлення, відповідно до роз`яснень, наданих ВСУ в п.24 Постанові Пленуму № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». Однак, як зауважує апелянт, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані порушення норм процесуального права при оформленні протоколів та розглянув справу по суті, зазначивши в постанові відомості про місце проживання ОСОБА_1 , які не збігаються з відомостями, зазначеними в паспорті.

Крім того вважає, що при розгляді справи Марківським районним судом було грубо порушено право ОСОБА_1 на захист в частині можливості надання своїх заперечень та пояснень при дослідженні доказів по справі, оскільки, ні захисник, ні сам ОСОБА_1 , в порушення норм ст.ст.268, 271 КУпАП, не були присутніми при дослідженні судом першої інстанції, як письмових доказів по справі, так і відеозапису, на який суд посилається в своїй постанові. Тобто, які саме відео файли досліджувались судом їм не відомо, оскільки при дослідженні відео файлів Марківським районним судом при розгляді справи № 417/913/21 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області та поліцейського СРПП ВП № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області Сачек В.С. судом було встановлено, що відеозапис не підтверджує факту керування ОСОБА_1 04.07.2021 року о 14-31 годині ТЗ автомобілем ВАЗ21011, р.н. НОМЕР_1 . Захисник зазначає, що саме при розгляді вищевказаної справи вони із ОСОБА_1 були присутніми при дослідженні відеозапису, з якого не вбачається факту зупинки ТЗ поліцією та його керування ОСОБА_1 . Крім того захисник вказує на те, що з відеозапису взагалі не видно ні водія, ні номерного знаку автомобіля. Окрім того посилається на те, що допитані у якості свідків поліцейські ОСОБА_4 та ОСОБА_2 пояснювали, що начебто зупиняли автомобіль та причиною зупинки був ввімкнений правий поворот, але з відеозапису видно, що автомобіль і повернув направо. Тобто, на думку захисника, порушень ПДР допущено не було та можливо зробити висновок, що ознак алкогольного сп`яніння при керуванні транспортним засобом 04.07.2021 року о 14-31 годині у водія ТЗ ВАЗ21011 р.н. НОМЕР_1 не було і це не слугувало підставою для зупинки транспортного засобу.

Також захисник стверджує, що йому не зрозуміла позиція місцевого суду щодо визнання неналежним доказом рішення Марківського районного суду Луганської області від 27.08.2021 року по справі № 417/913/21, мотивуючи це тим, що воно не набрало законної сили. Оскільки у зв`язку зі змінами в законодавстві та збільшенням строку накладення адміністративного стягнення за ст.130 КУпАП у суду першої інстанції було достатньо часу для об`єктивного розгляду справи та врахування всіх наявних доказів по справі і додаткового виклику не з`явившихся свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Апелянт наголошує, що Марківським районним судом Луганської області при винесенні постанови від 20.09.2021 року не було надано повну юридичну оцінку всім обставинам справи в сукупності з наявними доказами по справі, а також не проведено об`єктивний аналіз показів свідків поліцейських СРПП ВП № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в сукупності з показами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а також свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та наявним відеозаписом події. Крім того, сторона захисту вважає, що сам факт допиту судом поліцейських в якості свідків за клопотанням начальника СРПП ВП № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області Величка Є.Ю. є порушенням норм КУпАП, оскільки право свідка заявляти таке клопотання, відповідно до норм КУпАП не передбачено. При цьому захисник посилається на постанову КАС ВС від 15.04.2020 року по справі №489/4827/16-а, в якій зроблено правовий висновок про те, що свідчення поліцейського не можуть вважатися об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції було проігноровано покази свідка ОСОБА_7 , який підтвердив пояснення ОСОБА_1 та пояснив, що 04.07.2021 року вони разом із ОСОБА_1 приїхали до річки Деркул в с. Курячівка Старобільського району приблизно о 13 годині. На шляху до річки вони поліцейських не бачили, були обоє тверезі і вживали спиртні напої вже біля річки, попередньо домовившись із сусідом, що ОСОБА_8 ввечері їх забере та відвезе додому. Саме після вжиття алкогольних напоїв та купання в річці приблизно через 1 годину до них під`їхали працівники поліції і почали вимагати у ОСОБА_1 водійське посвідчення та пройти огляд на стан сп`яніння, хоча він в цей момент транспортним засобом не керував, не був водієм і не зобов`язаний був виконувати незаконні вимого поліцейського. Вважає, що свідчення ОСОБА_7 повністю узгоджуються з показами свідка ОСОБА_8 і ОСОБА_1 та протиріч не мають.

Разом з цим апелянт зазначає, що до показів поліцейських СРПП ВП № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області ОСОБА_4 та ОСОБА_2 слід віднестися критично, оскільки вони є заінтересованими особами, так як складали протоколи про адміністративні правопорушення за ст.173 та ч.1 ст.130 КУпАП. Показання поліцейських про те, що їх службовий автомобіль зламався, а потім різко завівся і вони поїхали за ОСОБА_1 є сумнівним фактом, з огляду на їх достовірність і суперечить відеозапису, з якого вбачається та обставина, що в момент приїзду поліцейських до річки пройшов тривалий час, за який ОСОБА_1 вже скупався та одягнув футболку. Тобто, на переконання сторони захисту, доводи ОСОБА_1 та свідчення свідка ОСОБА_7 про те, що вони вживали спиртні напої вже біля річки, не спростовуються жодним іншим доказом по справі. Крім того апелянт зазначає, що на відеозапису чітко видно, що речі ОСОБА_1 були мокрі, що також підтверджує саме його доводи та покази свідка ОСОБА_7 , а не свідчення поліцейських.

Також в апеляційній скарзі захисник стверджує, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, є помилковими та не ґрунтуються на матеріалах справи. В обґрунтування зазначає, що склад даного адміністративного правопорушення передбачає доведеність вчинення зазначених дій в громадському місці, а тому вважає, що висновки місцевого суду про те, що громадське місце - це місце скупчення людей, не ґрунтуються на відповідних нормах права та є суб`єктивним припущенням судді.

На переконання сторони захисту, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт вживання ОСОБА_1 нецензурної лексики в громадському місці, що виключає адміністративну відповідальність, оскільки відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2021 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та ст.178 КУпАП ділянка місцевості біля річки не є громадським місцем.

При цьому захисник вважає, що посилання суду, як доказ вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ст.173 та ч.1 ст.130 КУпАП, на пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , також є неспроможними, оскільки дані особи у судовому засіданні не допитувались та про кримінальну відповідальність ст.383 КК України за дачу завідомо неправдивих свідчень не попереджались, що суперечить правовим висновкам викладеним КАС ВС у постанові від 27.06.2019 року (справа № 560/751/17). Крім того, в момент прибуття зазначених свідків до р. Деркул в с. Курячівка, Старобільського району, Луганської області протоколи про адміністративні правопорушення вже були складені, вони просто поставили в них свої підписи, тобто вони не були присутні на місці події як в момент приїзду до річки ОСОБА_1 разом з ОСОБА_7 , так і момент приїзду поліцейських, не були очевидцями подій та не можуть підтвердити або спростувати доводи ОСОБА_1 та поліцейських.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, зокрема у справі «Надточий проти України», ст.62 Конституції України та правовий висновок КАС ВС викладений у постанові від 08.07.2020 року (справа №463/1352/16-а), сторона захисту вказує, що при розгляді справи місцевим судом не були прийняті до уваги вимоги ст.280 КУпАП.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник звертає увагу, що при відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 діяв відповідно до вимог ст.60 Конституції України, оскільки не був водієм та не зобов`язаний був виконувати явно незаконні вимоги поліцейських, а при вживанні ненормативної лексики на адресу поліцейського перебував у стані сильного душевного хвилювання, оскільки як колишній працівник міліції, був ознайомлений зі своїми правами та розумів незаконність вимог поліцейського. При цьому він знаходився під впливом алкогольних напоїв та в підвищеному емоційному стані внаслідок грубого порушення своїх прав, які завдавалися неправомірними діями поліцейських, а тому не стримався.

Враховуючи вищевикладене, захисник просить апеляційний суд скасувати постанову Марківського районного суду Луганської області від 20.09.2021 року та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник Красноруцький О.М. та особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 підтримали доводи поданої апеляційної скарги, наполягали на її задоволенні, просили апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу і події адміністративних правопорушень, передбачених ст.173 та ч.1 ст.130 КУпАП.

Додатково суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції він дійсно визнавав свою провину за ст.173 КУпАП, оскільки висловлювався нецензурно на адресу поліцейської ОСОБА_2 , оскільки вона своїми діями спровокувала його, бо безпідставно змушувала його пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, тоді як ані він, ані його товариш ОСОБА_9 не керували транспортним засобом у нетверезому стані, а вже вживали спиртне, перебуваючи на березі річки, до приїзду поліцейських. Усі його показання у судовому засіданні правильно викладені в оскаржуваному рішенні місцевого суду.

Захисник Красноруцький О.М. додатково зауважив, що з відеозаписом подій, що долучений до матеріалів даної справи, він знайомився під час судового розгляду Марківським районним судом Луганської області адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області та поліцейської Сачек В.С. про скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП. Рішення у цій справі від 27.08.2021, яким позов ОСОБА_1 було задоволено, постанову про накладення на ОСОБА_1 адмінстягнення за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито, ще не набрало законної сили, оскільки воно оскаржено поліцейським Сачек В.С. в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення захисника та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як убачається з оскаржуваної постанови місцевий суд в повному обсязі виконав вимоги ст.280 КУпАП, всебічно дослідив матеріали справи та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, пославшись у своїй постанові на показання самого правопорушника ОСОБА_1 , який визнав свою провину у вчиненні вказаного правопорушення, а також на досліджені під час судового розгляду належні та допустимі докази, зокрема: протокол про адміністративне правопорушення від 04.07.2021 року серії ВАБ№174245; письмові пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 04.07.2021 року та відеозапис, який міститься на компакт-диску.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №174245 від 04.07.2021 року, складеного поліцейським СРПП ВП № 1 Старобільського РУП ГУНП в Луганській області Олексієнко Н.В. за ст.173 КУпАП, 04.07.2021 року о 15-18 годині ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поблизу річки Деркул, на а/д С130719 висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейського СРПП ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП (а.с.4).

Цих обставин не заперечував ОСОБА_1 як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що 04.07.2021 року о 15-18 годині в їх присутності громадянин ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейського СРПП Сачек В.С. Після чого ОСОБА_1 було зроблено зауваження, що він висловлюється нецензурною лайкою у присутності дітей та жінок, однак той не реагував (а.с.5-6).

На думку апеляційного суду доводи захисника щодо неспроможності пояснень вищевказаних свідків через те, що вони не були допитані в судовому засіданні та не попереджувалися про кримінальну відповідальність за ст.383 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції вживалися заходи для виклику вказаних свідків, що підтверджується матеріалами справи (а.с.48,49,58,59,66,67,73,76,77,73,83,84), але на виклик суду останні не з`явилися. Між тим, оскільки сам правопорушник ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував своєї провини у вчиненні хуліганських дій, за що передбачена відповідальність за ст.173 КУпАП, тому у місцевого суду не було процесуальної необхідності для застосування додаткових заходів виклику ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у якості свідків, що також узгоджується з правовою позицією, викладеною у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про хуліганство" від 22 грудня 2006 року №10, згідно якої, якщо порушник заперечує факт проступку або оспорює обставини його вчинення, необхідно допитати потерпілого, свідків, витребувати додаткові матеріали.

Разом з цим, на переконання апеляційного суду, є некоректним посилання апелянта на правову позицію КАС Верховного Суду, викладену у постанові від 27.06.2019 року (справа №560/751/17) щодо належності та допустимості показань свідків, оскільки ці висновки стосується правовідносин, що регулюються Кодексом адміністративного судочинства України, а отже є відмінними від правовідносин, які існують у нашій справі та які регулюються нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема, статтею 251 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом апеляційної інстанції був відтворений відеозапис з нагрудних камер спостереження працівників патрульної поліції, який міститься у 1 файлу на одному компакт-диску, долученому до матеріалів справи (а.с.7), та зміст якого наведено у постанові місцевого суду.

Так, з відеофайла №0000000__0043 від 04.07.2021 року з часом запису 15:19:59-15:20:28 вбачається, що у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 громадянин ОСОБА_1 виражався щодо поліцейської ОСОБА_2 грубою нецензурною лайкою, після чого ОСОБА_2 повідомила останнього, що відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на порушення права ОСОБА_1 на захист через не дослідження судом першої інстанції цього відеофайлу слід визнати безпідставним, оскільки під час апеляційного розгляду сам захисник не заперечував, що був ознайомлений з цим відеозаписом подій, але під час судового розгляду Марківським районним судом Луганської області іншої справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області та поліцейської Сачек В.С. про скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП. Отже сторона захисту була обізнана про фактичні дані, що зафіксовані у вищевказаному відеофайлі, а тому такі обставини не можуть свідчити про порушення права ОСОБА_1 на захист, передбачений ст.268 КУпАП.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує той факт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП визнав та щиросердечно розкаявся у вчиненому.

Твердження сторони захисту про те, що протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог ст.256 КУпАП, так як в ньому невірно зазначено номер будинку та вулицю проживання ОСОБА_1 , є неспроможними, оскільки дані порушення не є суттєвими та не можуть слугувати безумовними підставами для визнання протоколу про адміністративне правопорушення неналежним чи недопустимим доказом, а отже не тягнуть за собою скасування судового рішення.

Також апеляційний суд вважає неспроможними доводи апелянта, який з посиланням на Постанову КМУ від 11.03.2021 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та ст.178 КУпАП вважає, що ділянка місцевості біля річки не є громадським місцем, оскільки дані твердження вже були перевірені судом першої інстанції при ухваленні рішення та яким суд з наведенням відповідних мотивів, надав оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку, що громадське місце це місце скупчення громадян, а в даному випадку це місцевість біля річки, оскільки чинним законодавством не визначено чіткого поняття, що слід розуміти під поняттям «громадське місце», з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

На переконання апеляційного суду поняття «громадське місце» - як складова об`єктивної сторони правопорушення за ст.173 КУпАП є більш ширшим, на відміну від поняття «громадське місце», що наведено у Постанові КМУ від 11.03.2021 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», оскільки у цьому нормативному акті це поняття викладено за версією МОЗ України та стосується виключно того, де обов`язково потрібно носити захисні маски чи респіратори відповідно до останніх вимог карантину.

У той же час статтею 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 22 вересня 2005 року № 2899-IV визначений термін громадське місце як частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.

Це визначення громадського місця має відображення як складова об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.178 КУпАП.

Натомість в контексті диспозиції ст.173 КУпАП термін «громадське місце» охоплює й інші доступні для громадян місця перебування та де порушується громадський порядок, зокрема й пляжну територію біля річки, де відпочивають громадяни.

Отже, аналіз досліджених під час судового розгляду та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дають підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у висловлюванні нецензурною лайкою в бік поліцейських та порушенні громадського порядку, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.У свою чергу сторона захисту в апеляційній скарзі не навела жодних переконливих аргументів на спростування таких висновків місцевого суду.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, дотримуючись принципу неупередженості та об`єктивності, з дотриманням вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КУпАП, дав належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_1 «поза будь-яким розумним сумнівом» у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, а тому підстав для закриття провадження у справі, визначених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, на чому наполягає апелянт, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Разом з цим доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недоведеності належними та допустимим доказами наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є слушними з огляду на таке.

Як слідує зі змісту постанови суду першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суддя місцевого суду послався, як на докази, на матеріали справи, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії БР №013897 від 04.07.2021 року (а.с.19); письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.22,23); пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ; компакт-диск з відеозаписами (а.с.26).

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 04.07.2021 року серії БР № 013897 (а.с.19) вбачається, що ОСОБА_1 , 04.07.2021 року о 14 годині 31 хвилин, на А/Д С130719 керував транспортним засобом ВАЗ 21011, д/н НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю із порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

Проте, судом апеляційної інстанції були відтворені відеозаписи з нагрудних камер спостереження працівників патрульної поліції, які міститься у 8 файлах на одному компакт-диску, долученому до матеріалів справи.

Так на відеофайлі № 0000000__0036 від 04.07.2021 року з часом запису 14:31:35-14:31:40 зафіксовано, що коло узбіччя стоїть автомобіль працівників патрульної поліції з відкритим капотом, біля нього знаходиться двоє поліцейських та вдалині на автодорозі їде автомобіль зеленого кольору, при цьому взагалі не видно номерного знаку автомобілю та хто саме був за кермом.

Зі змісту відеофайла № 0000000__0036 від 04.07.2021 року з часом запису 14:47:03-14:57:19 вбачається, що до річки поруч з якою знаходився автомобіль ВАЗ 21011, д.н.з. НОМЕР_1 , який не рухався, під`їхали працівники патрульної поліції та почали розмову з двома чоловіками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , які перебували поряд з автомобілем. На прохання працівників поліції надати водійське посвідчення або документ, який посвідчує особу, ОСОБА_1 відмовився та відповів, що за кермом транспортного засобу він не перебував, а спиртні напої вживав вже перебуваючи на річці. В той же час ОСОБА_1 постійно наполягав на тому, щоб працівники поліції показали йому відеозапис, з якого б вбачалося, що саме він їхав за кермом автомобіля, однак поліцейські йому у цьому відмовили.

Подальша відеозйомка на інших відеофайлах зафіксована лише відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у присутності двох свідків.

Згідно загальних положень, що містяться у п.1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.2.9 «а», п.2.5 ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п.1,2 розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 за №1413/27858, ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду.

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Між тим, згідно термінології, визначеної п.1.10. ПДР України, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

За версією сторони захисту,04.07.2021 року ОСОБА_1 разом із свідком ОСОБА_7 , приблизно о 13.00 годині, приїхали до річки Деркул в с.Курячівка, Старобільського району. На шляху до річки вони обоє були тверезі і вживали спиртні напої вже біля річки, попередньо домовившись із сусідом, що ОСОБА_8 ввечері їх забере та відвезе додому. Саме після вжиття алкогольних напоїв та купання в річці, приблизно через 1 годину, до них під`їхали працівники поліції і почали вимагати у ОСОБА_1 водійське посвідчення та пройти огляд на стан сп`яніння, хоча він в цей момент транспортним засобом не керував, а отже не був водієм і не зобов`язаний був виконувати незаконні вимого поліцейського.

Однак, ця версія подій не була спростована під час судового розгляду справи.

Натомість за результатами судового розгляду суд апеляційної інстанції дійшов до переконання про відсутність належних і достатніх доказів для висновку про те, що ОСОБА_1 керував автомобілем у нетверезому стані за встановлених місцевим судом обставин. Сам по собі факт перебування у громадському місці у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 не заперечується, але у даному випадку для нього не створює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Тому висновки місцевого суду про те, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння не ґрунтуються на належних доказах та не спростовують версії сторони захисту щодо обставин події.

Водночас, на думку апеляційного суду, не є належними доказами у даному випадку пояснення допитаних судом першої інстанції у якості свідків поліцейських ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (а.с.96), а також письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.22,23), на які посилався місцевий суд у своєму рішенні, оскільки патрульний поліцейський, як свідок, є зацікавленою особою у цій справі та його пояснення не мають об`єктивного підтвердження, а письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не доводять факт керування автомобілем саме ОСОБА_1 , а лише підтверджують факт його відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Крім того, судом першої інстанції у постанові не наведено жодних переконливих аргументів, за яких він дав критичну оцінку показанням допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 та чим спростовується версія сторони захисту щодо обставин події.

Відповідно до положень ст.1 та ч.1 ст.2 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріпленні положення, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У той же час, у справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v.theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту".

Таким чином слід дійти висновків про те, що судом першої інстанції, у порушення вимог ст.280 КУпАП, не було з`ясовано усіх обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення та дійшов передчасного висновку про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не доведена беззаперечними доказами, а сумніви, які виникли у ході розгляду цієї справи апеляційним судом мають бути витлумачені на користь останнього.

Апеляційний суд констатує, що у даній справі судом першої інстанції не доведено «поза будь-яким розумним сумнівом», що ОСОБА_1 , маючи ознаки алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, а відтак повинен був пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, постанову Марківського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП слід скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника Красноруцького О.М. підлягає частковому задоволенню, а постанова судді Марківського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року підлягає скасуванню в частині визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, із закриттям провадження на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Разом з цим на ОСОБА_1 , визнаного місцевим судом винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, слід накласти адміністративне стягнення, в межах санкції ст.173 КУпАП,у виді штрафу у розмірі шести неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Красноруцького Олександра Миколайовича - задовольнити частково.

Постанову Марківського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року змінити, скасувавши в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Вважати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП,та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі шести неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 102 гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ В.В. РУДЕНКО