ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6619/21Головуючий у 1-й інстанції Кунцьо С.В.
Провадження № 33/817/408/21 Доповідач - Сарновський В.Я.
Категорія - ч.2 ст.173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 р. cуддя Тернопільського апеляційного суду Сарновський В.Я. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в місті Тернополі справу за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. (сто сімдесят гривень). Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Згідно постанови, 14 квітня 2021 року о 19.40 год. громадянка ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру, під час якого висловлювалась до нього нецензурними словами та пошкодила телевізор.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Свої вимоги мотивує тим, що сам факт наявності словесної суперечки з приводу тих чи інших питань не свідчить про наявність в її діях психологічного насильства, оскільки судом не встановлено, що така суперечка досягла рівня того, що ОСОБА_1 висловлювала словесні образи, погрози, приниження, переслідування чи залякування, які були спрямовані саме на обмеження волевиявлення ОСОБА_2 . Зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_2 під звукозапис зазначив, що суперечка із ОСОБА_1 не викликала в нього побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, не спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та не завдала шкоди його психічному здоров`ю. ОСОБА_2 не звертався за допомогою ані до медичних установ, ані до будь-яких інших спеціалістів, в тому числі психологів та психотерапевтів. Апелянт вказує на те, що письмові пояснення свідка ОСОБА_3 не можуть бути достатнім доказом її вини, так як ОСОБА_3 , в судовому засіданні як свідок, не допитувалась. Звертає увагу суду на те, що рапорт працівника поліції не можна вважати належним доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки він є внутрішнім службовим документом.

Заслухавши доводи ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав викладених у ній і пояснила, що між нею та її колишнім чоловіком виникла конфліктна ситуація, в ході якої вони сперечалися і вона ненавмисно зачепила посуд, який впав і розбився, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Згідно вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Частиною 1 статті 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Виходячи зі змісту диспозиції цієї норми відповідальність настає не тільки за наявністю заподіяної шкоди, але й у випадку коли створюється можливість заподіяння шкоди, тобто таке правопорушення має формальний склад.

За змістом ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" від 07 грудня 2017 року, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного чи психологічного насильства, що вчиняються в тому числі між колишнім подружжям, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Зокрема, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи і погрози, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно ч.1, 2 ст. 3 вказаного вище закону, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, які досліджені всебічно, повно та об`єктивно, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені правопорушення ґрунтуються на матеріалах справи.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, ґрунтується на даних, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 619790 від 14.04.2021 року; заяві ОСОБА_2 від 14.04.2021 р.; письмових поясненнях потерпілого ОСОБА_2 і його матері ОСОБА_3 від 14.04.2021 р., якими підтверджується, що ОСОБА_1 по місцю свого проживання ображала їх нецензурними словами, а також нанесла потерпілому два ляпаси, кинула в нього тарілкою, але попала в телевізор, пошкодивши його. Наведені в письмових поясненнях обставини потерпілий підтвердив у судовому засіданні місцевого суду. Наведеним доказам суд надав правильну оцінку, оскільки об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність наведених обставин під час судового і апеляційного розгляду не встановлено.

Наведені апелянтом доводи, що ОСОБА_2 під звукозапис зазначив, що суперечка із ОСОБА_1 не викликала в нього побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, не спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та не завдала шкоди його психічному здоров`ю є безпідставними оскільки в матеріалах справи фіксація судового засідання технічними засобами відсутня, як і клопотання сторін про її проведення. Доводи, що ОСОБА_2 не звертався за допомогою до медичних установ чи будь-яких інших спеціалістів за психологічною допомогою не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що письмові пояснення ОСОБА_3 не є належними доказами лише через те, що цей свідок не була допитана в судовому засіданні, апеляційний суд вважає у даному випадку безпідставними, оскільки письмові пояснення свідка є доказами відповідно до ст. 251 КУпАП, зміст письмових пояснень ОСОБА_3 узгоджується з іншими доказами у справі. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 заявляла клопотання про допит ОСОБА_3 в судовому засіданні з метою спростування даних її письмових пояснень.

Доводи ОСОБА_1 про те, що рапорт працівника поліції не можна вважати належним доказом її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки він є внутрішнім службовим документом, не спростовують правильності висновків суду про доведеність її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки в матеріалах справи достатньо інших доказів, які в сукупності свідчать про доведеність факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

За наведених обставин, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя