П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.10.2021 cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Гребінь О. О. розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Київського обласного управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОККП в матеріалах справи відсутній, працюючого на посаді поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону патрульної поліції в м. Біла Церква Управління патрульної поліції в Київській області Департаменту патрульної поліції, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №50/2021 від 16.09.2021, ОСОБА_1 будучи відповідно до п.п. «з», п.1, ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення пов`язаного з корупцією та суб`єктом декларування, з моменту вступу у дію Рішення НАЗК №2 від 10.06.2016 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», рядовий поліції ОСОБА_1 перебуваючи на посаді поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону патрульної поліції в м. Біла Церква УПП в Київській області ДПП не своєчасно, без поважних причин, 13.04.2021 року подав щорічну декларацію за 2020 рік, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є вчиненням правопорушення, пов`язаного з корупцією передбаченого ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП не визнав, просив суд закрити провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Шурашкевич Г.М. пояснив суду, що ОСОБА_1 в лютому 2021 року, перебуваючи на службі, керівництво Управління патрульної поліції повідомило всіх працівників, що їм необхідно негайно подати щорічну декларацію за 2020 рік. ОСОБА_1 на виконання вимоги керівництва зайшов на сайт Національного агентства з питань запобігання корупції (далі НАЗК), увійшов до особистого кабінету користувача, створив для заповнення форму декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на основі декларації «кандидата на посаду», яку він подавав в 2019 році. Заповнивши створену форму декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_1 12.02.2021 подав її.

Однак, у квітні 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що під час подання щорічної декларації за 2020 рік, яку він подав 12.02.2021 останній допустив помилку, яка полягала в тому, що під час заповнення ним щорічної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, ОСОБА_1 не змінив відповідний тип декларації з «кандидата на посаду» на тип декларації «щорічна». Тому, 10.04.2021 та 12.04.2021 ОСОБА_1 звернувся з листами на електронну адресу Національного агентства з питань запобігання корупції, в яких зазначив, що 12.02.2021 при заповненні щорічної декларації за 2020 рік ним була допущена помилка у розділі №1, де у пункті №1 поданої декларації замість типу декларації «щорічна» ним було помилково обрано тип декларації «кандидата на посаду», тому він просив НАЗК вважати декларацію ОСОБА_1 від 12.02.2021 типу «кандидата на посаду» як «щорічна», або просив надати йому можливість внести зміни до даної декларації. Проте, оскільки відповіді з НАЗК на його листи ОСОБА_1 так і не отримав, тому 13.04.2021 він подав другу щорічну декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік.

Захисник зауважив, що 12.02.2021 ОСОБА_1 подав декларацію за минулий рік, подав її своєчасно, проте дійсно допустив помилку під час заповнення форми декларації, про яку на момент подачі декларації йому не було відомо, не маючи при цьому умислу на неподання або несвоєчасне подання декларації, тому просив суд закрити провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Шлапацький О.В. вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, вина у вчиненні вказаного правопорушення доводиться матеріалами справи, о тому просив суд ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі в межах санкції ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника адвоката Шурашкевича Г.М., прокурора та дослідивши докази наявні в матеріалах справи, а саме протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №50/2021 від 16.09.2021, копію наказу №765 від 31.07.2019 «Про внесення змін до Положення про департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України», копію Положення про департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, Додаток Послідовність дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», які вчинив ОСОБА_1 за період 01.01.2021-17.06.2021, витяг з наказу №383 о/с від 27.05.2019, інформаційну довідку від 29.07.2021, копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копію картки платника податків ОСОБА_1 , копію присяги працівника Національної поліції України Попадюка Д.О. від 15.11.2019, копію пам`ятки ознайомлення ОСОБА_2 від 19.11.2019, роздруківку результатів пошуку з Єдиного державного реєстру декларацій, роздруківку декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_1 від 13.04.2021 за 2020 рік, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), виходячи з наступного.

Так, суд зазначає, що у відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ч.2 ст.7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Вимоги ст. 280 КУпАП визначають, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Стаття 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначає, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є: особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема поліцейські.

Згідно ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до ч.1 ст. 176-2 КУпАП несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, -

тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до пункту «з» ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до суб`єктів на яких поширюється дія вказаного закону та згідно ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» повинен був подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до п.1 розділу 1 Роз`яснення НАЗК від 03.02.2021 №1 щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларацій та повідомлень про суттєві зміни в майновому стані), щорічна декларація (декларація «щорічна») декларація, яка подається відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація. Відлік строку для подачі декларації «щорічна» починається з 00 годин 00 хвилин 01 січня року, наступного за звітним періодом.

В судовому засіданні було встановлено, що на виконання вимог ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 12.02.2021 увійшов до персонального кабінету користувача на офіційному веб-сайті НАЗК та створив форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на основі декларації типу «кандидата на посаду», яка була подана ОСОБА_1 в 2019 році, після чого ОСОБА_1 заповнив створену форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, однак не виправивши при цьому тип декларації з типу «кандидата на посаду» на «щорічна», не усвідомлюючи допущену ним помилку, 12.02.2021 подав вказану декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування шляхом підписання документу Електронним цифровим підписом, вважаючи при цьому що останній подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік. Однак, на початку квітня 2021 року, ОСОБА_1 стало відомо, що подаючи 12.02.2021 декларацію останній допустив помилку у п.1 розділу 1 поданої ним декларації, оскільки він через необережність не змінив тип поданої декларації з «кандидата на посаду» на «щорічна», у зв`язку із чим 10.04.2021 та 12.04.2021 він звернувся з листом на електронну адресу НАЗК, що підтверджується наданими в судовому засіданні ОСОБА_1 роздруківками з електронної пошти.

Суд з`ясував, що у вказаних листах ОСОБА_1 зазначив, що 12.02.2021 під час заповнення ним щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік ним була допущена помилка у пункті 1 розділу №1 поданої декларації, де ним було помилково обрано тип декларації «кандидата на посаду» замість типу «щорічна», у зв`язку із чим він просив НАЗК вважати подану ним 12.02.2021 декларацію як щорічну, або надати йому можливість внести зміни до вказаної декларації з метою усунення допущеної помилки.

Не отримавши відповідь на його листи від 10.04.2021 та 12.04.2021, ОСОБА_1 13.04.2021 повторно увійшов до персонального кабінету користувача на офіційному веб-сайті НАЗК та створив форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, заповнив вказану форму та повторно подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, обравши цього разу вірний тип вказаної декларації «щорічна».

Суд зазначає, що згідно зі ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Статтею 11 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Частиною першою ст. 176-2 КУпАП передбачено відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.

Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналіз вказаних норм приводить до висновку, що склад правопорушення за ч.1 ст. 176-2 КУпАП є формальним, а обовязковим елементом його субєктивної сторони є умисна дія, тобто умисне неподання або несвоєчасне подання декларації.

Вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу зазначеного адміністративного правопорушення, окрім іншого, необхідно встановлювати і суб`єктивну сторону даного правопорушення.

В розясненні Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» від 22 травня 2017 року, було зазначено, що вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягало у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати: 1) об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації. 2) предметом правопорушення є декларація, подана шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції: а) за минулий рік; б) за період, не охоплений раніше поданими деклараціями; 3) суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності. Для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Виходячи з наведеного та встановивши обставини справи суд дійшов переконання, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, оскільки при з`ясованих судом обставинах в діях ОСОБА_1 не було встановлено несвоєчасного подання декларації без поважних причин, так як судом було встановлено, що 12.02.2021 ОСОБА_1 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік на виконання вимог ч.1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", з дотриманням вимог ст. 46 Закону України "Про запобігання корупції", яка охоплює звітній рік (період з 01 січня до 31 грудня 2020 року включно), проте з необережності обрав невірний тип декларації.

Крім цього, в даному випадку в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, яка характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, оскільки ті обставини, що ОСОБА_1 12.02.2021 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік виключають в його діях наявність вини у формі прямого чи непрямого умислу, а та обставина, що останній подаючи вказану декларацію помилково обрав невірний тип декларації підтверджує факт вчинення інкримінованого йому діяння через необережність, що в свою чергу не може бути підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-6 КУпАП. Крім того наявність вини ОСОБА_1 у формі прямого чи непрямого умислу спростовується тим фактом, що ОСОБА_1 усвідомивши допущену помилку у декларації, яку він подав 12.02.2021, особисто звертався з листами до НАЗК для надання можливості усунення виявленої помилки та те, що не отримавши відповіді від НАЗК останній 13.04.2021 повторно подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік обравши цього разу вірний тип декларації «щорічна».

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №50/2021 від 16.09.2021 не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, суд зазначає й ту обставину, що автором протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №50/2021 від 16.09.2021 було зазначено, що працівниками Київського міського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України не встановлено поважних причин несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Однак, зазначене не відповідає обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 не припиняв діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а відтак вказаний протокол про адміністративне правопорушення містить подвійне тлумачення інкримінованого правопорушення, оскільки в такому випадку вказаний протокол інкримінує ОСОБА_1 несвоєчасне подання ОСОБА_1 декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто порушення ч.2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» та несвоєчасне подання без поважних причин, 13.04.2021 року щорічної декларації за 2020 рік, особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є вчиненням правопорушення ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

У зв`язку із чим суд наголошує, що він не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) ЄСПЛ встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у звязку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення («проведення несанкціонованого пікету»), але національні суди, розглянувши справу без участі сторони обвинувачення (згідно законодавства РФ така участь не передбачена), відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, на думку ЄСПЛ, заявниці була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, вона була позбавлена можливості належної підготовки до захисту.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Суд погоджується з одностайною позицією семи суддів ЄСПЛ, викладеною в цьому рішенні.

Суд зауважує, що ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161. Series А заява № 25).

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, ЄСПЛ у справі «АЛЛЕНЕ де Рібермон про Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з положень ст. ст. 8, 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на його користь.

Враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що належних та допустимих доказів факту вчинення інкримінованого діяння суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, тому провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відносно ОСОБА_1 слід закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки у відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 7,10,11,172-6 221, 247, 252, 283-285, 294 КУпАП, ст. 62 Конституції України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 розпочате за ч.1 ст.172-6 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня її винесення.

СуддяО. О. Гребінь