Справа № 461/7539/21 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 33/811/1372/21 Доповідач: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., за участі представника Львівської митниці Державної митної служби України Шота А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника Львівської митниці Державної митної служби України Сліпенка Сергія Васильовича на постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , адреса в Україні: АДРЕСА_2 , до адміністративної відповідальності за вчинення порушення митних правил, передбаченого ст.471 Митного кодексу України,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.

Готівкові кошти у сумі 1000 євро, вилучених відповідно до протоколу №1581/20900/21 від 19.08.2021 року - повернуто ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі, після здійснення їх митного оформлення зі сплатою відповідних митних платежів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 454 грн.

Згідно з постановою судді, 19.08.2021 року близько 11 год. 45 хв. громадянин України ОСОБА_1 прямував з Англії до України рейсом WZZ4485 «Лондон-Львів» у приватній поїздці, через митний пост «Львів-аеропорт» Львівської митниці, обравши формою проходження митного контролю смугу руху «зелений коридор». В ході проведення візуального огляду багажу виникла підозра про наявність товарів, що підлягають митному оформленню, та/або переміщення яких через митний кордон обмежене. Пасажира було переведено до спеціально відведеної кімнати огляду для проведення огляду товарів, де було виявлено валютні цінності, а саме готівкові кошти в сумі 8515 фунтів стерлінгів та 1000 євро. Курс валют станом на 19.08.2021 становить 1 євро - 31,2379 грн., 1 фунт стерлінгів - 36,6762 грн. Відповідно до статті 197 Митного кодексу України затвердженого Законом України №4495-VI від 13 березня 2012 року, Закону України «Про валюту і валютні операції» №2473-VIII від 21 червня 2018 року, постанови Правління НБУ від 02 січня 2019 року №5 «Про затвердження Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» переміщення через митний кордон валютних цінностей у сумі більше 10000 євро підлягає обов`язковому письмовому декларуванню. Сума в еквіваленті 10000 євро, а саме 8515 фунтів стерлінгів відповідно до курсу НБУ на 19.08.2021 року була повернута громадянину України ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішення судді першої інстанції, представник Львівської митниці Державної митної служби України Сліпенко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2021 року та постановити нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.471 МК України, та накласти на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн, конфіскувати в дохід держави предмети, вилучені протоколом про порушення митних правил.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог представник митного органу покликається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що конфіскація всієї незадекларованої суми грошей накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар, а також не враховано той факт, що норма ст.471 МК України щодо конфіскації обмежених до переміщення через митний кордон України товарів чинна на момент прийняття постанови має виконуватися.

Представник Львівської митниці звертає увагу на те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 рокуокремі положення втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, водночас подав письмові заперечення проти апеляційної скарги, в яких зазначає, що рішення судді першої інстанції є законним.

Заслухавши представника Львівської митниці Державної митної служби України на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Висновки судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу порушення митних правил, передбаченого ст.471 МК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у передбаченому законом порядку та належно дослідженими і оціненими судом доказами у їх сукупності, що ніким не оспорюється.

Як вбачається зі ст.471 МК України, що ставиться у провину ОСОБА_1 , санкція такої передбачає накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.

Відповідно до вимог ст. 33-35 КУпАП, які визначають загальні засади накладення адміністративного стягнення, при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у положеннях частини шостої статті 41 Основного Закону України вимоги щодо конфіскації майна, яка має застосовуватися виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, є конституційними гарантіями непорушності права приватної власності й спрямовані на захист кожної особи від протиправного позбавлення майна, що належить їй на законних підставах.

Вказані конституційні гарантії перебувають у взаємозв`язку з принципом верховенства права, оскільки «одним із проявів цього конституційного принципу є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права» (рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року №24-рп/2008).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу», дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п. 31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Зазначена позиція Європейського Суду щодо необхідності забезпечення необхідного справедливого балансу між захистом права власності та вимогами загального інтересу з огляду на свободу розсуду, якою наділена держава в цій сфері, також відображена у справі «Садоча проти України». Суд вказав, що захід у вигляді конфіскації відповідає загальному суспільному інтересу, підкресливши, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо на відповідного власника майна буде покладено «індивідуальний та надмірний тягар» (рішення від 11 липня 2019 року (п. п. 26, 27).

Згідно зі ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

На переконання апеляційного суду, при розгляді справи про порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, відносно ОСОБА_1 та накладенні на нього адміністративного стягнення, суддею першої інстанції були дотримані вимоги статей 3, 8, 21, 41, 64 Конституції України та статей 23, 33-34 КУпАП. Звільняючи ОСОБА_1 від додаткового адміністративного стягнення у вигляді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення за ст. 471 МК України суддя вірно врахував, що порушення митних правил полягає лише в тому, що грошові кошти не було письмово задекларовано і жодних інших негативних наслідків не настало, державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів тощо.

Такий висновок судді першої інстанції також відповідає позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 21 липня 2021 року по справі №2-261/2019(5915/19) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень абзацу другого статті 471 Митного кодексу України.

Так, відповідно до вказаного рішення, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу України, а саме «а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, також конфіскацію цих товарів».

Конституційний Суд України дійшов висновку, що окремі положення абзацу другого статті 471 Кодексу, якими за порушення порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю встановлена обов`язкова конфіскація в будь-якому випадку і в повному обсязі валютних цінностей у сумі, що перевищує еквівалент 10 тисяч євро, як товарів, переміщення яких через митний кордон України обмежено законодавством України, у разі якщо такі товари є безпосередніми предметами правопорушення, не забезпечують справедливого балансу між вимогами публічних інтересів та захистом права власності особи та не узгоджуються з принципом верховенства права. А тому положення статті 471 Кодексу у цій частині суперечать приписам частини першої статті 8, частин першої, четвертої, шостої статті 41, частини першої статті 64 Конституції України.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. 21 липня 2021 року рішенням Конституційного Суду України № 3-р(II)/2021 окремі положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу України, а саме «а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і визначено, що такі положення втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України. Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року набрало законної сили та є обов`язковим. В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку і строків їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, визнання правової норми неконституційною анулює підстави для формування висновків щодо її застосування.

Хоч у вказаному рішенні Конституційного Суду України і зазначено про втрату чинності наведеного вище положення ст.471 МК України через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, однак, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини та природу походження товарів, з метою забезпечення прав людини, гарантованих Конституцією України, апеляційний суд вважає, що застосування конфіскації предметів порушення митних правил в даному випадку є непропорційним, порушуватиме справедливий баланс між загальними правилами декларування та правом власності особи, суперечить положенням ст. 1 Першого Протоколу, та не забезпечить справедливого балансу між вимогами публічних інтересів та захистом прававласності особи та не узгоджуються з принципом верховенства права.

Ураховуючи наведене, оскаржувана постанова судді є законною та обґрунтованою, відтак підстав для її скасування та задоволення апеляційних вимог немає.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

постанову судді Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, залишити без змін, апеляційну скаргу представника Львівської митниці Державної митної служби України Сліпенка Сергія Васильовича - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівськогоапеляційного суду Т.М. Урдюк