ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1505/21 Справа № 205/4777/21 Суддя у 1-й інстанції - Нощенко І. С. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Соколова Дмитра Ігоровича на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП,

за участю:

прокурора Мануйленка І.М.

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

захисника Соколова Д.І.

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень та стягнуто судовий збір у розмірі 454 гривні.

Згідно з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , будучи депутатом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, припинивши 27 листопада 2020 року діяльність депутата Індустріальної районної у місті Дніпрі ради та згідно з п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» - суб`єктом декларування, несвоєчасно, а саме: 08 квітня 2021 року, о 17 годині 19 хвилині, без поважних причин подав декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто поза межами 20-ти денного строку, встановленого законодавством, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог щодо повного та всебічного розгляду справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення. Зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідно встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза межами строку, визначеним законом, тоді як в ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» у разі припинення діяльності, цей термін взагалі не визначений, що унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання. Зазначає, що ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не є бланкетною, тобто не містить посилання на застосування інших норм права, підзаконні акти, до яких віднесено також і наказ НАЗК щодо встанволення строку подання декларації, який не може встановлювати інші, ніж у статті 45 правила та обов`язки. Відтак, наказ НАЗК не може застосовуватись у правовідносинах, що регламентують строки подання декларації при припиненні діяльності.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисник підтримали апеляційну скаргу і з підстав, викладених в скарзі просили її задовольнити, постанову суду скасувати та закрити провадження у справі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Диспозиція статті 172-6 КУпАП є бланкетною нормою.

В теорії кримінального права, яка є найбільш спорідненою галуззю права, бланкетна диспозиція кримінально-правової норми лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як злочину певного виду та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі) від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000).

Вирішуючи справи цієї категорії місцевий суд повинен був керуватися, зокрема Конституцією України, Законом України «Про запобігання корупції», Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

При цьому, положення ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не є бланкетними за своїм змістом та не відсилають до інших підзаконних нормативно-правових актів.

На стадії визначення тієї норми закону, яка встановлює вид і міру юридичної відповідальності, відбувається вибір такої норми, з`ясовується її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент вчинення посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та щодо певного кола осіб.

Кваліфікація правопорушень полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , цих вимог закону не дотримався, а тому висновки суду про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП не ґрунтуються на положеннях закону.

З протоколу про адміністративне правопорушення слідує, що ОСОБА_1 будучи депутатом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, згідно з п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону є суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних правопорушень і правопорушень, пов`язаних з корупцією, та суб`єктом декларування відповідно до ст. 3 Закону.

Відповідно ст. 141 Конституції України та даних Міністерства юстиції України Індустріальна районна у місті Дніпрі рада з 27.11.2020 року знаходиться в стані припинення, на підставі цього каденція депутатів Індустріальної районної у місті Дніпрі ради VII скликання припинено.

02.09.2020 року відповідно рішення № 80/60 Дніпровської міської ради про створення адміністрацій районів Дніпровської міської ради, було вирішено реорганізувати районні у м. Дніпрі ради та їх виконавчі комітети шляхом приєднання їх до виконавчих органів Дніпровської міської ради.

Відповідно рішення № 81/60 про затвердження положень про адміністрації районів Дніпровської міської ради, яке набирає чинності з 26.10.2020 року в пункті 1.3 положення про адміністрацію Індустріального району Дніпровської міської ради Адміністрація є правонаступником Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у зв`язку з їх реорганізацією шляхом приєднання.

Згідно п.2 ст. 4 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» Повноваження депутата місцевої ради починаються з дня відкриття першої сесії відповідної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією і закінчуються в день відкриття першої сесії цієї ради нового скликання, крім передбачених законом випадків дострокового припинення повноважень депутата місцевої ради або ради, до складу якої його обрано.

Перша сесія VIII скликання Дніпровської міської ради відбулася 27 листопада 2020, на підставі викладеного каденція депутатів районних у місті Дніпрі рад була припинена.

Відповідно п. 2 ч. 5, 2 розділу порядку затвердженого наказом НАЗК № 168/19 від 12.12.2019 «декларація перед звільненням» - декларація яка подається відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 Закону не пізніше двадцяти робочих днів з дня припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у підпунктах "а", "в" пункту 2 частини першої статті 3 Закону.

Постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 визнано винуватим та накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а саме без поважних причин подання декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто поза межами 20-ти денного строку встановленого законодавством.

Суд першої інстанції, формально пославшись на вищезазначені положення нормативно-правових актів, допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, в результаті чого не правильно його застосував та прийняв рішення, яке не випливає з мотивувальної частини постанови та положень закону.

Частиною 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, є формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Таким чином, для типів декларації «щорічна» та «після звільнення» строк чітко визначений частинами 1 та 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» і не визначений для декларації типу «перед звільнення», тобто декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Отже, відсутність визначеного в Законі України «Про запобігання корупції» терміну подання декларації в разі припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

На даний час, термін подання такої декларації, порушення якого інкримінується ОСОБА_1 , встановлений в п. 2 ч. 5, розділу ІІ Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затвердженого Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції 10 червня 2016 року № 3 (у редакції наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 12 грудня 2019 року № 168/19) (Далі - Порядок) та у роз`ясненнях НАЗК щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобіганню корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларацій та повідомлень про суттєві зміни в майновому стані).

Як видно з ч. 1 розділу І «Загальні положення» Порядку, предметом його регулювання є процедура формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр).

Відсутність законодавчого регулювання визначення строку подачі декларації особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, фактично визнаний самим НАЗК, який своїми актами самостійно визначив цей строк та періодично його змінює.

Проте, усунення цієї прогалини законодавчого регулювання даних правових відносин, шляхом прийняття рішень та видання наказів Національним агентством з питань запобігання корупції, не може бути підставою для притягнення осіб до юридичної відповідальності.

Під час застосування закону, вищевикладене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Отже, відсутність в Законі України «Про запобігання корупції» визначення терміну подання декларації згідно з ч. 2 ст. 45 цього Закону, та враховуючи те, що Закон має вищу юридичну силу в порівнянні з рішенням центрального органу виконавчої влади, відсутність чіткості, точності і передбачуваності положень Закону в зазначеній частині, на переконання суду, не може бути усунуто шляхом видання відповідним державним органом підзаконних нормативно-правових актів, наданням роз`яснень з відповідних питань, які не відповідають положенням вказаного Закону.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Враховуючи викладене, в справі підлягають застосуванню положення ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що постанова суду першої інстанції стосовно ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Соколова Д.І. задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Піскун