ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Суддя Підволочиського районного суду Тернопільської області Сташків Н.Б.,

розглянувши матеріали, які надійшли від відділення поліції № 5 (смт.Підволочиськ) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 , працюючого приватним підприємцем,-

за ч.1 ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

в с т а н о в и в:

Працівниками відділення поліції № 5 смт. Підволочиськ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області направлено до суду протокол про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КпАП України. Згідно вказаного протоколу ОСОБА_1 , який є власником магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у смт. Підволочиську по вул.. Д.Галицького 56 А, 02.11.2021 року близько 12:30 год. порушив правила щодо карантину людей, а саме: не нанесено маркування для черги, відсутня урна для збору використаних засобів індивідуального захисту, чим порушив п.9 пп.1 та 3 пп.4 Постанови КМУ № 1246, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст. 44-3 КпАП України.

В судове засідання особа, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому справу слід розглянути у його відсутності на підставі наданих суду доказів.

Суд, ознайомившись із наданими доказами, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини :

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

З врахуванням загального визначення поняття адміністративного правопорушення, обов`язковою ознакою будь-якого адміністративного правопорушення є вина особи у його вчиненні (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно небезпечним або шкідливим наслідкам (результату).

Згідно «Тимчасових рекомендацій щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» передбачено, що торгівля продовольчими та непродовольчими товарами повинна здійснюватись з дотриманням санітарних вимог, зокрема працівники постійно повинні мати на собі засоби індивідуального захисту, нанесено відповідне маркування, а також наявна урна для збору засобів індивідуального захисту.

З аналізу вказаних «Тимчасових рекомендацій щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби» можна дійти висновку, що їх застосування відноситься виключно до громадян, приватних підприємців, котрі здійснюють торгівлю продовольчими чи непродовольчими товарами.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КпАП України, працівниками поліції надано :

-протокол серії ВАБ № 618267 від 02.11.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 , який являється власником магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у АДРЕСА_2 , 02.11.2021 року близько 12:30 год порушив правила щодо карантину людей, а саме не нанесено маркування для черги, відсутня урна для збору використаних засобів індивідуального захисту, чим порушив п.9 пп.1 та 3 пп.4 Постанови КМУ 1246, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст. 44-3 КпАП України.

-рапорт працівника поліції, відповідно до якого 02.11.2021 року об 14:38 год в смт. Підволочиську, ПП ОСОБА_1 1990 р.н., житель м. Волочиськ, в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 » не наніс маркування, відсутня урна для використання масок та рукавиць. На даного громадянина складено протокол за ч.1 ст. 44-3 КпАП України;

-Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 № 062189 видане Волочиською районною державною адміністрацією;

-відеодиск з фіксацією правопорушення.

На думку суду, жоден із наданих працівниками поліції доказів не підтверджує факт порушення правил карантину саме особою, що притягується до адміністративної відповідальності, і не може лягти в основу таких доказів.

Зокрема суд звертає увагу на те, що згідно протоколу про вчинене адміністративне правопорушення вказано, що його вчинив ОСОБА_1 , разом із тим, із наданих інших доказів, зокрема з відеодиску, який долучено до матеріалів справи на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення , передбаченого ч.1 ст. 44-3 КпАП України, вбачається, що працівник поліції постійно вів розмову із особою жіночої статі, разом із тим із наданого відео не вбачається, що ОСОБА_1 має до даної особи-продавця якесь відношення. Крім цього фабула правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 викладена не коректно із зазначенням абревіатур, а також не до кінця записаних нормативно-правових актів, які врегульовують інкримінований вид правопорушення. Також у матеріалах справи, як доказ вини правопорушення, наявне свідоцтво про реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , проте суду не зрозуміло, чи вказаний підприємець орендує приміщення кіоску, якщо так то не долучено договору оренди, чи іншим чином підтверджено саме його вину і не наведено жодних мотивів та відношення до даного правопорушення.

Суд також звертає увагу, що в протоколі не встановлено чи є особа, щодо якої складено протокол, фізичною особою чи посадовою особою, що має суттєве значення для розгляду справи. Оскільки це впливає як на розмір адміністративного стягнення у вигляді штрафу, у разі визнання особи винною у скоєнні адміністративного правопорушення, так і на сам факт визнання такої особи суб`єктом правопорушення.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердженні вини саме ОСОБА_1 у порушенні правил щодо карантину людей, відповідальність за яку передбачена ч.1 ст.. 44-3 КпАП України, працівниками поліції надано не було.

Частиною 2 ст. 251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року (далі - Конвенції) передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування ч.2 ст.6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права».

У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже, ст.6 не може бути застосована. Однак, ЄСПЛ не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте, ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

У справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0.42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

У справі «Маліге проти Франції» («Maligev. France», заява № 27812/95, рішення від 23 вересня 1998 року) ЄСПЛ визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації NoR (91).

Тим більше, «кримінальним обвинуваченням», у розумінні Конвенції, слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, ч.2 ст.6 Конвенції гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 pоку, заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 pоку, заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 pоку), суд виходить з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати, по суті, викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Враховуючи викладене, в справах про адміністративні правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Відповідно до положень ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що в діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 283, 284, 285 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду через Підволочиський районний суд Тернопільської області.

Суддя-підпис

з оригіналом згідно:

Суддя Н.Б. Сташків