Справа № 148/1374/21
Провадження № 33/801/737/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач: Оніщук В. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Оніщук В.В., за участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю., розглянувши апеляційну скаргу адвоката Мовчана Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 183-1 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 183-1 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді суспільно корисних робіт строком на 120 (сто двадцять) годин.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави суму судового збору 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

У постанові суду зазначено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 14.06.2021, ОСОБА_1 не сплачував аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.

При ухваленні оскаржуваної постанови суд першої інстанції виходив з того, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 183-1 КУпАП доведена.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Мовчан В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року та закрити провадження у справі за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про те, що ОСОБА_1 було допущено неточність в його позиції стосовно складеного відносно нього протоколу. Останній визнав виключно ту обставину, що у нього дійсно склалась та існує заборгованість по сплаті аліментів у зв`язку з відсутністю роботи за певний період. Однак ОСОБА_1 вже кілька місяців працює і за місцем його роботи проводяться відрахування з заробітної плати в розмірі 50 % до повного погашення заборгованості.

Станом на час розгляду справи в суді більша частина заборгованості погашена і на даний час є зовсім незначною. Відтак, на час розгляду справи в суді відпали підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Крім того, державним виконавцем при направленні виконавчого документа за місцем роботи ОСОБА_1 та при складанні відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення було допущено помилку внаслідок якої було штучно збільшено розмір заборгованості на 6 000 грн. Після звернень останнього до відділу ДВС така помилка була визнана, і за місцем його роботи було направлено відповідний лист, яким загальна заборгованість була зменшена.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що подати довідку відділу ДВС про зменшення заборгованості до суду першої інстанції ОСОБА_1 не мав можливості, так як копію вказаної довідки йому видали в бухгалтерії підприємства вже після винесення судового рішення.

Окрім іншого, в апеляційній скарзі порушується питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року.

В судове засідання ОСОБА_1 та його захисник адвокат Мовчан В.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ст. 294 КУпАП їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

Згідно вимог статті 289 КУпАП в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

На підтвердження обставин щодо поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження адвокат Мовчан В.В. зазначає, що копію оскаржуваної постанови суду першої інстанції ОСОБА_1 отримав 07 вересня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, а тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті оскарження постанови суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно вимог статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Положеннями частини сьомої статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

В результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено такі обставини.

Відповідно до складеного державним виконавцем протоколу про адміністративне правопорушення від 14.06.2020, при примусовому виконанні АСВП №5364790, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22.01.2007 і до її повноліття, ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене частиною першою статті 183-1 КУпАП, а саме не сплатив аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання в сумі 7 290,11 грн з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року та загальний розмір заборгованості становить 38 602,60 грн.

Згідно вимог частини першої статті 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення несплата аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, - тягне за собою виконання суспільно корисних робіт на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин.

Із об`єктивної сторони таке правопорушення характеризується бездіяльністю, яка полягає у невиконанні особою свого обов`язку по сплаті аліментів, зокрема, на утримання дитини. При цьому, обов`язковим елементом складу правопорушення є настання суспільно шкідливих наслідків у виді виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною дванадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності в діях боржника ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183-1 КпАП України, державний виконавець складає протокол про адміністративне правопорушення та надсилає його для розгляду до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 183-1 КУпАП підтверджується наявними у справі доказами, а саме:

-протоколом про вчинення адміністративного правопорушення (а.с. 1);

-поясненнями ОСОБА_1 (а.с. 2);

-розрахунком заборгованості по аліментах з 01.12.2020 по 31.05.2021 (а.с. 5).

Разом з тим, для встановлення всіх обставин справи, апеляційним судом було витребувано та досліджено матеріали виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №2-181/2007.

З матеріалів вказаного виконавчого провадження встановлено наявність на виконанні виконавчого листа, його виконання, непостійність виплат боржником, а також наявність у останнього заборгованості.

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення є недоведеною спростовуються наявними у справі доказами.

Обставин, які виключали б адміністративну відповідальність ОСОБА_1 за частиною першою статті 183 -1 КУпАП, судом не встановлено.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про неточність суми заборгованості та зменшення її на 6 000 грн, оскільки як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, загальна сума заборгованості на час складення державним виконавцем протоколу про адміністративне правопорушення складала понад 30 000 грн, що більш ніж втричі перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 був тимчасово безробітнім, однак на даний час вже кілька місяців працює і за місцем його роботи проводяться відрахування із заробітної плати в розмірі 50 % до повного погашення заборгованості, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що дають правові підстави для скасування постанови суду першої інстанції, оскільки такі доводи не спростовують наявність заборгованості по сплаті аліментів, а також не спростовують бездіяльності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, що призвела до наявності такої заборгованості.

З аналогічних міркувань, не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції погашення ОСОБА_1 частини заборгованості і залишку на час розгляду справи невеликої частини заборгованості.

Як вбачається з матеріалів оглянутого в судовому засіданні виконавчого провадження, ОСОБА_1 в погашення заборгованості здійснював виплати в період червня вересня 2021 року, тобто ОСОБА_1 розпочав основне погашення заборгованості по сплаті аліментів вже після складення протоколу про адміністративне правопорушення і сплачені ним кошти не призвели до зменшення суми заборгованості на час розгляду справи до розміру, що був би меншим за суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують факту невиконання ОСОБА_1 покладеного на нього обов`язку зі сплати аліментів на дитину, що призвело до наявності заборгованості на час складення протоколу про адміністративне правопорушення, саме який і став предметом судового розгляду, в зв`язку з чим не можна стверджувати, що підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відпали.

В статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року N789-XII, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із частинами першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, враховуючи, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання і матеріальне утримання дитини та враховуючи, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції частини першої статті 183-1 КпАП України у виді суспільно корисних робіт на строк 120 годин, яке відповідає положенням статті 33-35 цього Кодексу щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення, і відповідає особі правопорушника.

Будь - яких даних про неможливість ОСОБА_1 виконання даного виду робіт як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції надано не було.

Під час апеляційного розгляду не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б могли слугувати підставою для зміни чи скасування постанови.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд вважає, що постанова місцевого суду є законною та обґрунтованою, а підстави для її скасування та закриття провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, відсутні.

Керуючись ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283, 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року.

Апеляційну скаргу адвоката Мовчана Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду: В. В. Оніщук