П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2021 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління Держпраці у Закарпатській області, щодо притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , фізичної особи-підприємця, ІПН НОМЕР_1 , фізичної особи-підприємця,

за ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №ЗК486/287/АВ/П/ПТ від 10.11.2021 року ОСОБА_1 порушив строки проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_2 , не нарахував і не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 28.09.2018 по 05.10.2018), чим порушив вимоги ч.1 ст.117 Кодексу Законів про працю, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.41 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що не здійснив розрахунок своєчасно у зв`язку з тим, що трудові відносини з ОСОБА_2 припинились внаслідок смерті останнього, а дружина померлого не реагувала на його звернення щодо отримання належної померлому виплати. У підтвердження наведеного подав відомість на виплату готівки за жовтень 2018 року, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у ній докази, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії п.п. 2-3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачені права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (п.п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 55 рішення у справі «Гурепка проти України»).

За змістом ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративне правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, чи правильно складений протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частина 1 статті 41 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, виплату її не в повному обсязі, а також інші порушення вимог законодавства про працю, відтак, є бланкетною, тобто такою, що посилається на певні норми права, які безпосередньо встановлюють такі вимоги.

Так, положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, частина 1 статті 117 КЗпП України є відсильною нормою, та вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, особливістю положень вказаних норм КЗпП України є те, що відповідний обов`язок у роботодавця виникає за сукупності відповідних, визначених ст.ст. 116, 117 цього Кодексу, обставин, які підлягають обов`язковому встановленню в даній категорії справ, зокрема, наявності на момент звільнення належних працівнику та невиплачених грошових сум, їх невиплата у строки, встановлені законом, наявність або відсутність спору про їх розмір, а також вина власника або уповноваженого ним органу у непроведенні вказаних виплат.

При цьому, вчинення роботодавцем порушення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, полягає в його бездіяльності щодо проведення вказаних виплат у визначені законом строки з властивим їй часом вчинення такого адміністративного правопорушення.

Так, строки проведення розрахунку при звільненні працівника, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, диференційовані та залежать від того, чи працював працівник в день звільнення, відтак, момент вчинення роботодавцем їх порушення визначається вказівкою на конкретний день, який є днем вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.

За таких обставин, обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки виникає з дня, наступного за днем, коли працівнику повинні бути виплачені всі належні йому при звільненні суми, та триває до усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, тобто до проведення фактичного розрахунку, невиконання якого, відтак, утворює собою триваюче правопорушення.

Враховуючи вказане, статтями 116 та 117 КЗпП України встановлено два окремих обов`язки для роботодавця, існування яких розмежоване в часі та залежить від ряду обставин, встановлення яких входить до предмету доказування по даній категорії справ.

Так з матеріалів справи встановлено, що згідно наказу №16 від 28.09.2018 ОСОБА_2 було звільнено з посади водія вантажного автомобіля у зв`язку зі смертю. Згідно нотаріально посвідченого свідоцтва про смерть, смерть особи настала ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Словацької республіки. Отже, на час звільнення ОСОБА_2 , в силу наведених обставин, вважається таким, що не працював.

Доказів того, що дружина померлого, як спадкоємець, пред`явила роботодавцю померлого вимогу про розрахунок, матеріали справи не містять.

Як встановлено з акту перевірки від 10.11.2021 №ЗК486/287/АВ інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 було проведено на підставі звернення громадянки ОСОБА_4 , дружини померлого, що у свою чергу свідчить про наявність спору про розмір виплат, які належали звільненому.

Разом з тим, з вказаного акту перевірки встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата в сумі 8618,97грн., в тому числі заробітна плата за вересень 2018 року в сумі 3723грн. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4895,97грн. Після виплати всіх загальнообов`язкових відрахувань відповідно до відомостей про виплату готівки №ВЗП-00009 від 05.10.2018 дружині померлого ОСОБА_4 були виплачені кошти в сумі 6938,28грн., про що її підпис у відомості.

Також з поданої ФОП ОСОБА_1 відомості на виплату готівки №ВЗП-000001 за жовтень 2018 року встановлено, що ним виплачені ОСОБА_4 681,14грн. за порушення строків проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_2 .

За таких обставин суддя вважає недоведеним у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, що є не прийнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівів, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Отже, винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину в справі.

У відповідності до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на їх користь.

Керуючись ст.252КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст.7КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Більш того, згідно ч. 1 ст.7КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Пунктом 1 ст.247КУпАП визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з вимогами ст.251КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 цього ж Кодексу.

В силу положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, приходжу до переконання, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП адміністративного правопорушення, наявними в матеріалах справи доказами не доведена, а відтак, з точки зору достатності доказів, матеріали справи не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в його діянні складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а тому провадження в даній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу вказаного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 7, 130, 247, 251, 294 КУпАП, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.41 КУпАП, закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М.Хамник