ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 Справа №607/21017/21

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Братасюк В.М., розглянувши матеріали, які надійшли від Відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , ФОП,

за ч. 1 ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення ,-

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення ВАБ № 476330 від 04.11.2021, ОСОБА_1 04.11.2021 року о 13 год. 00 хв. в приміщенні магазину ФОП ОСОБА_1 допустила до роботи продавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , яка здійснювала обслуговування відвідувачів без наявного сертифікату про здійснення вакцинації від Covid-19 чи негативного результату тесту на Covid-19, або документів від лікаря про наявність протипоказань до вакцинування, чим порушила п. 3 постанови КМУ №1236 від 09 грудня 2020 року у відповідності до ст.29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року та вимоги Протоколу №13 Позачергового засідання регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій при обласній державній адміністрації від 20.10.2021року, чим вчинила правопорушення передбачене ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні правопорушення заперечила, пояснивши, що з її продавець ОСОБА_2 здійснювала торгівлю в магазині продукти без наявного сертифікату про здійснення вакцинації від Covid-19 чи негативного результату тесту на Covid-19, так як з 08.10.2021року по 22.10.2021року хворіла на Covid-19 і їй рекомендовано вакцинуватися у квітні 2022року, про свідчить довідка №18 про стан здоров`я.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Справа розглядається на підставі наданих доказів.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язані з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зіст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.44-3 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Диспозиція норми ст. 44-3 ч.1 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні правила щодо карантину людей.

Так, в ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно ст. 29 цього Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Пунктом 1. Протоколу №13 Позачергового засідання регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій при обласній державній адміністрації Тернопільської ОДА від 20.10.2021 року визначено, «Враховуючи негативну динаміку зростання числа виявлення хворих на COVID-19 у тому числі тих, що потребують стаціонарного лікування додатково до карантинних обмежень, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (із змінами) для «помаранчевого» рівня епідеміологічної небезпеки, встановити на адміністративних територіях області з 00:00 год. 21 жовтня 2021 року наступні обмеження:

з 00:00 год. 21 жовтня 2021 року - заклади працюватимуть за умови наявності підтверджуючих документів у 100 % працюючого персоналу та відвідувачів закладу про здійснення вакцинації (жовтий або зелений сертифікат) або негативного результату тестування на COVID-19, методом полімеразної ланцюгової реакції, яке проведене не більш як за 72 години, або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більш як за 48 годин до здійснення заходу (відвідування закладу), або документ від лікаря про наявність протипоказань до вакцинування:

2.приймання відвідувачів у торговельно-розважальних центрах, крім приймання відвідувачів у торговельних точках, що здійснюють реалізацію продуктів харчування, предметів гігієни, першої необхідності, аптек, які знаходяться в приміщенні ТРЦ. Заклади можуть працювати за умови одночасного перебування відвідувачів в кількості, що не перевищує 1 людина на 10 м.кв. площі закладу (в основу розрахунку не беруться площа приміщень, які не використовуються в обслуговуванні відвідувачів).

Таким чином суд бере до уваги, що наявна довідка про рекомендацію вакцинуватися ОСОБА_2 у квітні 2022року, та те, що дані обмеженні не стосуються діяльності продуктових магазинів, що здійснюють реалізацію продуктів харчування.

Дослідивши зазначені матеріали справи, суд встановив, що в них не міститься доказів, які б підтверджували, що особа відносно якої складено протокол порушила вимоги Протоколу №13 Позачергового засідання регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій при обласній державній адміністрації від 20.10.2021року, а під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 ч.1 КУпАП не здобуто належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винною у вчиненні даного правопорушення.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі відповідної практики ЄСПЛ можна зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст. 6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

З огляду на зазначене, суд позбавлений змоги самостійно витребовувати докази та документи на підтвердження вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вказаний обов`язок повністю покладений на орган або особу, яка складає відповідний протокол.

Це повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 251 КУпАП, згідно яких обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За таких обставин, відповідно до чинного законодавства України, усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_1 повинні тлумачитись на її користь.

З огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративні правопорушення, суд приходить до висновку, що в діях останньої відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 247, 283, 284, 285 КУпАП

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу, порушену відносно ОСОБА_1 за ознаками ч.1 ст.44-3 КУпАП провадженням закрити, у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк