ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1251/20 Головуючий суддя І інстанції Садовський К. С.
Провадження № 33/818/91/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду при секретарі Вакула Н.С., за участю представника митниці Тиндика М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року стосовно ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ :

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1981 року народження, громадянка Російської Федерації, мешканка м. Нікополь Дніпропетровської області, -

- визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.481 МК України та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн.

Також з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 09.06.2018 громадянкою РФ ОСОБА_1 на митну територію України в зоні діяльності Одеської митниці ДФС у режимі «тимчасове ввезення до 1 року» було ввезено марки «MERCEDES-BENZ C200», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації Королівство Нідерланди), тобто терміном вивезення транспортного засобу до 09.06.2019 року включно. Вказаний автомобіль за межі території України в передбачений законодавством термін вивезено не було.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судову постанову скасувати, а провадження у справі про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.6 ст. 481 МК України закрити у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що під час складання протоклу було порушено її право на захист. Вказує, що у зв`язку із тяжким захворюванням та вподальшому смертю її чоловіка змушена була виїхати до Сахаліну, Російська Федерація, а тому не мала часу для надання будь-яких пояснень по справі. Зазначає, що суд першої інстанції не надав можливості скористатись захисником, чим порушив її право на захист. Вказує, що доказів її винуватості у справі немає.

Крім того, ОСОБА_1 просила поновити їй пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року, посилаючись на те, що в суді першої інстанції участі не приймала, копію постанови отримала лише 17 березня 2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник митниці не заперечував щодо задоволення клопотання ОСОБА_1 про поновлення їй строку на апеляційне оскарження судової постанови та залишив це питання на розсуд суду.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила адресу свого місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Саме на цю поштову адресу суд апеляційної інстанції направляв судову повістку поштою із зворотнім повідомленням. Судова повістка повернулась до суду апеляційної інстанції не врученою, про що свідчить довідка про причини повернення, а саме за закінченням терміну зберігання, що свідчить про небажання ОСОБА_1 отримувати поштову кореспонденцію, яка направлена їй судом.

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 будь-яким чином цікавилась розглядом її апеляційної скарги.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник митниці вважав за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без її участі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268 та 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку щодо можливості розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 без її участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника митниці, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважали постанову суду законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 в порушенні ч.6 ст. 481 МК України.

З огляду на відомості, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 481 МК України, пославшись на те, що вина останньої підтверджується, зокрема, відомостями протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 3), письмовими поясненнями ОСОБА_1 (арк.22), листом Одеської митниці Держмтслужби (арк. 35-36), відомостями витягів з АСМО «Інспектор» та ЄАІС.

Зокрема, відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення, (арк. 3), 24.11.2019 року до зони митного контролю МАПП «Гоптівка» Харківської митниці ДФС в напрямку руху з України до РФ в`їхав транспортний засіб марки «РЕНО», реєстраційний номер НОМЕР_3 півд. Керуванням громадянина України ОСОБА_2 . В якості пасажира в даному авто слідувала громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 . За результатами спрацювання автоматизованої системи аналізу і управління ризи4ами (АСУР) у робочому вікні АСМО «Інспектор» було виведено інформацію стосовно невивезеного транспортного засобу особистого користування Мерседес», VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ( країна реєстрації Королівство Нідерланди), який був ввезений 09.06.2018 року на митну територію України у режимі «тимчасове ввезення». Згідно з базами даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС України транспортний засіб особистого користування «Мерседес» був ввезений ОСОБА_1 на митну територію України в режимі «тимчасове ввезення» 09.06.2018 року о 13.45 год. ОСОБА_1 в зоні діяльності Одеської митниці ДФС.

Належить взяти до уваги те, що з відомостями цього протоколу ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис у її присутності та в протоколі маються власні письмові пояснення ОСОБА_1 , а саме те, що «..зауважень не має, пояснення на окремому аркуші».

Поряд з цим, протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії службової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 не оскаржувалися, що свідчить про згоду ОСОБА_1 з діями працівників митниці під час оформлення справи про адміністративне правопорушення.

В своїх письмових поясненнях (арк. 22) ОСОБА_1 пояснила, що 09.06.2018 року вона ввезла на територію України автомобіль «Мерседес» у режимі тимчасового ввезення строком до 1 року у зоні діяльності Одеської митниці ДФС. Автомобіль не був вивезений нею у строк, встановлений митним органом, оскільки необхідно було замінити АКПП, про що вона повідомляла Одеську митницю ДФС. Документів на підтвердження поломки автомобіля в неї немає.

Також, ані в протоколі, ані в письмових поясненнях ОСОБА_3 не заявляла клопотань про надання їй захисника. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 також не зверталась до суду із клопотаннями про залучення адвоката, про що свідчить відсутність відповідних клопотань в матеріалах справи.

Отже, такі твердження апелянта суд апеляційної інстанції розцінює, як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_1 (арк. 34), 15.08.2019 року вона дійсно зверталась до Одеської митниці ДФС із заявою про провадження строку перебування автомобілю «Мерседес» на митній території України у зв`язку із його поломкою.

Проте, будь-яких фактичних відомостей на підтвердження цього факту ОСОБА_1 не надала.

19.08.2019 року Одеська митниця ДФС розглянула заяву ОСОБА_1 стосовно продовження строку перебування автомобіля «Мерседес» на митній території України та останній було повідомлено, що документального підтвердження факту поломки автомобіля ОСОБА_1 до митниці не надала і вона є відповідальною особою за дотримання митного режиму «тимчасове ввезення».

Аналізуючи письмові пояснення ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку, що вона 09.06.2018 року ввезла на митну територію України транспортний засіб «Мерседес» в режимі «тимчасове ввезення» до одного року, а останнім днем вивезення цього транспортного засобу з митної території України було 09.06.2019 року, чого вона не зробила.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, з огляду на відомості, які є в матеріалах цієї справи, дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 481 МК України.

Поряд з цим, Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Апеляційний суд дійшов висновку, що визнаючи ОСОБА_1 винною, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, які походять з офіційних джерел та надав ним належну правову оцінку.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 481 МК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши їй процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.6 ст. 481 МК України - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков