Справа №583/3170/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сидоренко Р. В.
Номер провадження 33/816/413/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 124 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., за участі секретаря судового засідання Могиленець А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 583/3170/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.08.2021, якою провадження у справі за ст. 124 КУпАП відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

закрите у зв`язку з відсутністю складу правопорушення,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

потерпілого - ОСОБА_1 ,

представника потерпілого - захисника Єфіменко Л. І.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 ,

установив:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді та винести нову постанову, якою визнати винним та притягти ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, оскільки обставини справи досліджені не повно, не об`єктивно та не всебічно, його як потерпілу особу було позбавлено всіх прав, передбачених ст. 269 КУпАП, судове засідання відбулося без його участі. Протокол про адміністративне правопорушення містить повну інформацію, яка розкриває об`єктивну сторону правопорушення та вимог п. 14.6 саме підпункт «а» ПДР, жоден інший підпункт пункту 14.6 ПДР не може бути. Також суддя позбавив його права на залучення відеозапису з місця ДТП як доказу.

Постановою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.08.2021 провадження у справі за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 було закрите у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021 ОСОБА_2 06.08.2021 о 10:50 в м. Охтирка по вул. Слобідській керував автомобілем марки «BMW» 5210, д. н. з. НОМЕР_1 , та на перехресті з вул. Велика Заозерна при виконанні обгону не впевнився в безпечності маневру і скоїв зіткнення з моторолером, який рухався попутно та повертав ліворуч на вул. Велика Заозерна, внаслідок чого автомобіль та моторолер зазнали механічних пошкоджень, а їхні власники матеріальних збитків. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 14.6 ПДР.

Здійснивши розгляд вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що п. 14.6 ПДР містить декілька заборон у підпунктах, починаючи з «а» і закінчуючи «є», кожен з яких передбачає різну відповідальність за вчинення діянь, встановлених КУпАП, у тому числі підпункт «а» п. 14.6, який і забороняє водієві «обгін на перехресті». Оскільки суд позбавлений повноважень на редагування фабули, визначеної в протоколі про адміністративне правопорушення та перебирання на себе функції обвинувача в порушення принципу безсторонності, то неможливо дійти беззаперечного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення.

Вислухавши доводи потерпілого ОСОБА_1 та його представника Єфіменко Л. І., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та ухвалити нове рішення, доводи ОСОБА_2 про залишення постанови судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню з таких підстав.

Законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України (ч. 1 ст. 2 КУпАП), а згідно ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно ст. 9 КУпАП, правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність, яка настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності, а згідно ст. 124 КУпАП відповідальність настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження, крім іншого, т/з. При цьому зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі про адміністративне правопорушення й присутнє посилання на порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 14.6 ПДР, згідно якого обгін заборонено: а) на перехресті; б) на залізничних переїздах і ближче ніж за 100 м перед ними; в) ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100 м - поза населеним пунктом; г) у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості; ґ) т/з, який здійснює обгін або об`їзд; д) у тунелях; е) на дорогах, що мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку; є) колони т/з, позаду якої рухається т/з із увімкненим проблисковим маячком (крім оранжевого).

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки при складанні протоколу працівником поліції не був вказаний підпункт п. 14.6 ПДР, а тому провадження в справі підлягало закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Разом з тим, рішення судді суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за вказаних вище обставин не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах законодавства України про адміністративні правопорушення.

Зокрема, згідно протоколу серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021 водій ОСОБА_2 06.08.2021 о 10:50 в м. Охтирка по вул. Слобідській, керуючи т/з BMW 5210, д. н. з. НОМЕР_1 , при виконанні обгону на перехресті з вул. Велика Заозерна не впевнився в безпечності маневру і скоїв зіткнення з моторолером, який рухався попутно та повертав ліворуч на вул. Велика Заозерна, внаслідок чого т/з зазнали механічних пошкоджень, а їхні власники матеріальних збитків.

Крім того, у даному протоколі працівником поліції як підставу для його складання було вказано порушення ОСОБА_2 п. 14.6 ПДР без конкретизації підпункту цього пункту, хоча об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як виконання обгону на перехресті, що і призвело до ДТП, тобто зіткнення т/з, які рухались у попутному напрямку.

Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021 фактичні обставини справи охоплюються приписами п. 14.6 ПДР (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ст. 124 КУпАП.

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, відсутність підпункту п. 14.6 ПДР у протоколі серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021, за встановлених вище обставин у даній конкретній справі, на переконання апеляційного суду, суттєво не впливає на встановлення фактичних обставин вчинення правопорушення і визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворює змісту протоколу та автоматично не створює ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази - недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод потерпілого ОСОБА_1 та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати - ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Що стосується випадку, «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення», то дійсно як суддя суду першої, так і суддя суду апеляційної інстанцій «не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).

Тобто, вказана вище правова позиція ЄСПЛ стосується випадків, коли уповноважені на розгляд справ про адміністративні правопорушення особи на власний розсуд визначають підпункт пункту чи пункт ПДР або ж у інший спосіб редагують фабулу адміністративного правопорушення, що не має відношення до фактичних обставин даної справи, коли не порушується «принцип правової визначеності» і особа, яка керую т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, у тому числі і п. 14.6 з наявними підпунктами від «а» до «є». При цьому апеляційний суд враховує і позицію потерпілого та його представника, які є у даній справі «стороною обвинувачення» de facto у контексті рішень ЄСПЛ та норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Крім того, фабула адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка викладена у протоколі серії ДПР18 № 173684 від 06.08.2021, як зазначалось вище, відображає всі істотні ознаки цього складу правопорушення.

Ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотримався зазначених вище вимог закону, а також здійснив розгляд справи у відсутність потерпілої сторони, внаслідок чого істотно порушив їхні права та законні інтереси.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27.10.1993, заява № 14448/88, п. 33); «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland) від 23.10.1996 р., заява № 17748/91, п. 38).

За таких обставин, суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який знайшов своє закріплення і формулювання також у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). Формулюючи у своєму рішенні незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово застосований «принцип рівності», зокрема у п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), заява № 39594/98, п. 72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п. 26; «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п. 28).

Крім того, обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

«Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia). Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Таким чином, ураховуючи фактичні обставини справи, виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, а апеляційна скарга - задоволенню у цій частині.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що 06.08.2021 о 10:50 в м. Охтирка по вул. Слобідській ОСОБА_2 керував автомобілем марки BMW 5210, д. н. з. НОМЕР_1 , та на перехресті з вул. Велика Заозерна при виконанні обгону не впевнився в безпечності маневру і скоїв зіткнення з моторолером, який рухався попутно та повертав ліворуч на вул. Велика Заозерна, внаслідок чого автомобіль та моторолер зазнали механічних пошкоджень, а їхні власники матеріальних збитків. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 14.6 ПДР.

Вказані обставини підтверджуються, крім протоколу, показаннями потерпілого ОСОБА_1 , згідно яких він рухався на своєму моторолері FADA YB150T-15J, д. н. з. НОМЕР_2 вул. Слобідською в м. Охтирка. Позаду нього рухався автомобіль BMW, д. н. з. НОМЕР_1 , який не витримав безпечної дистанції, порушив правила обгону, здійснивши обгін на перехресті і наїзд на нього.

Показання потерпілого ОСОБА_1 в повному обсязі узгоджуються з відеозаписом події та фотографіями з місця ДТП, довідкою про звернення потерпілого за медичною допомогою до відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, схемою ДТП від 06.08.2021 до протоколу.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що маневр обгону він здійснював перед перехрестям, правила дорожнього руху порушив водій моторолера, який не переконавшись у безпечності маневру, почав здійснювати поворот ліворуч. При цьому потерпілий несвоєчасно увімкнув покажчик лівого повороту, що змусило його застосовувати екстрене гальмування.

Зазначені показання ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки протирічать фактичним обставинам справи та наведеним вище доказам, зокрема відеозапису з камери відеореєстратора на будівлі біля зазначеного у протоколі перехрестя.

Оскільки «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, так як володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), то апеляційний суд приходить до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище, у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а судове рішення підлягає скасування і з цих підстав.

З огляду на викладене, після скасування постанови судді суду першої інстанції апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нову постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і з урахуванням вимог ст. 33, 34 і 35 КУпАП, а саме характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеню його вини, майнового стану, а також обставин, що пом`якшують відповідальність, накласти на останнього стягнення у виді штрафу на користь держави в межах санкції статті, стягнувши з нього також судовий збір.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.08.2021 відносно ОСОБА_2 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права та прийняти нову постанову.

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов