Провадження № 33/4808/712/21
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника Гайтанюк Мар`яни Миколаївни, розглянувши апеляційну скаргу захисника на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає по АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Цією ж постановою стягнуто судовий збір, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду як незаконну та необґрунтовану, провадження по справі закрити, внаслідок порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у проведенні повного фіксування технічними засобами судового засідання, у дослідженні всіх доказів по справі, й незастосування практики Європейського суду з прав людини, що розцінює як зацікавленість судді у результаті розгляду справи. Вважає, що протокол про адміністративне правопорушення складений із порушеннями приписів ст. 256 КУпАП, оскільки суть адміністративного правопорушення не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП. Звертає увагу, що прізвища свідків чоловічої статі не відповідають статі особам, що були залучені жінка та чоловік, а тому й було подане клопотання про їх допит, в задоволенні якого безпідставно було відмовлено судом. Наголошує, що він відмовився від проходження огляду внаслідок того, що вважав дії працівників поліції незаконними, оскільки працівниками поліції було проігнороване його прохання про залучення захисника, його безпосередньо не було зупинено працівниками поліції, й він не керував транспортним засобом в час коли працівники поліції підійшли до його транспортного засобу, жодного порушення ПДР України він не вчиняв, й в стані алкогольного сп`яніння не перебував. Звертає увагу, що він погоджувався проходити огляд за участю захисника, про що наголошував працівникам поліції біля 4-х разів. Вказує, що жодного протоколу в присутності нього не складалось, й копію вручено не було, від керування транспортним засобом не відсторонено. Не погоджується з належністю відеозапису як доказу по справі, виходячи з того, що відеозапис переривався декілька разів, що вбачається з часу зазначеному на ньому, а також за відсутності на оптичному диску, де міститься цей запис, цифрового підпису, обґрунтовуючи свою позицію з цього приводу нормами КАС України. Вважає також неналежним доказом й пояснення свідків. які складені на бланках із посиланням, що вони стосуються протоколу серії ААБ №204149, в той час як предметом розгляду був протокол серії ААБ №204148. Апелянт висловив свою незгоду й в частині призначення стягнення, розмір якого в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати. Стверджує, що працівниками поліції було порушено порядок огляду на стан алкогольного сп`яніння, передбаченого ст. 266 КУпАП та Інструкцією й Порядком направлення водіїв для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки направлення на огляд в медичний заклад складено передчасно та безпідставно, без повідомлення назви медичного закладу, й без відсторонення від керування.

Постановою суду встановлено, що 20.09.2021 року о 17-50 год. по вул. Деповська, 15 у місті Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Infiniti FX», державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів та порушення мови. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судове засідання з`явився ОСОБА_1 , якому роз`яснені права, передбачені ст. 268 КУпАП, його захисник Гайтанюк М.М., якій роз`яснені права, передбачені ст. 271 КУпАП.

Сторона захисту заявила клопотання про допит свідків, в задоволенні якого було відмовлено, оскільки в матеріалах провадження достатньо даних для прийняття рішення по суті апеляційної скарги, з урахуванням змісту дослідженого під час апеляційного перегляду відеозапису та пояснень ОСОБА_1 .

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянта та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили постанову судді скасувати та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи, доходжу наступних висновків.

Під час апеляційного перегляду справи було перевірено твердження апелянта про те, що жодного протоколу про адміністративне правопорушення в присутності ОСОБА_1 не складалось, й його копію вручено не було. й встановлено, що ОСОБА_1 , з його слів, ознайомлений з пред`явленим йому обвинуваченням в суді першої інстанції під час ознайомлення з матеріалами провадження, що свідчить про дотримання прав обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що зазначених вимог закону суддя місцевого суду дотримався в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі.

Доводи апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений із порушеннями приписів ст. 256 КУпАП, оскільки суть адміністративного правопорушення не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається зі змісту протоколу серії ААБ №204148 від 20.09.2021 року суть правопорушення викладена наступним чином: «20.09.2021 року о 17-50 год. по вул. Деповська, 15 у місті Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Infiniti FX», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; порушення мови, від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Alcotest» та проведення такого огляду у медичному закладі відмовився у присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України та притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.п. 1).

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як передбачено п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), водій зобов`язаний на вимогу працівників поліції пройти у встановленому порядку медичне обстеження для визначення стану алкогольного сп`яніння,впливу наркотичних або токсичних речовин.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, по третє - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, такий та його невід`ємні складові повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного проступку.

Виходячи з пред`явленого обвинувачення ОСОБА_1 в скоєні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, водій порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, де одним з основних елементів складу правопорушення та його об`єктивною стороною є формальний склад - відмова водія від проходження огляду для визначення стану сп`яніння.

Враховуючи наведене вище, вважаю, що всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини доведені сукупністю належних і допустимих доказів, й суть адміністративного правопорушення повністю відповідає ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у ч. 1 ст. 130 КУпАП, за якою складено протокол, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Жодних виправлень протокол не містить, усі необхідні графи протоколу заповнені, а пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення є конкретним та таким, що узгоджується з іншими зібраними по справі доказами.

Так, викладене в протоколі обвинувачення доводиться такими доказами як поясненнями свідків; рапортом; направленням водія ОСОБА_1 на огляд до медичного закладу (а.с. 5), в якому вказано, що у водія було виявлено ознаки сп`яніння у вигляді: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови (а.п. 5); оптичним носієм інформації у вигляді СД-диску (а.с. 6), який містить відеозаписи події, які підтверджують факт відмови водія від огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння.

Переглядом відеозаписів, які містяться на оптичному носії інформації у вигляді диску. вбачається як працівник поліції виявив, що транспортний засіб марки «Infiniti FX», державний номерний знак НОМЕР_1 , заважає руху іншим транспортним засобом внаслідок його зупинки посередині дорозі, на тій ділянці, де виникла ДТП, й просить водія вказаного автомобіля перемістити свій транспортний засіб з проїжджої частини, на що водій погоджується й сідає за кермо. При цьому працівник поліції зі згоди водія сідає поруч на пасажирське сидіння. Під час спілкування працівником поліції виявлено, що водій перебуває з ознаками алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим просить водія не здійснювати рух, а пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. При цьому працівник поліції повідомляє водієві, які саме ознаки надали йому підстави вважати, що водій знаходиться в стані алкогольного сп`яніння чути запах алкоголю з порожнини рота. На закону вимогу працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер» водій відмовляється у присутності 2-х свідків, яким працівник поліції також роз`яснив які саме ознаки сп`яніння ним були виявлені запах алкоголю, нечітка вимова та порушення координації рухів (ходи). Водій також відмовляється пройти огляд в медичному закладі. Чути як водій повідомляє, що поїде в лікарню після надання йому захисника: «Спершу захисника, потім в лікарню», «Надайте мені захисника». На чергове запитання працівника поліції чи буде проходити водій огляд на місці зупинки та в лікарні, чути чітку та однозначну відповідь останнього: «Я відмовляюсь».

Враховуючи наведене вище, у сукупності із іншими доказами по справі, погоджуюсь з висновками місцевого суду, що дії водія ОСОБА_1 свідчать про його відмову від проходження огляду у передбаченому законом порядку, тобто порушення вимог п. 2.5 ПДР України.

Доводи апелянта про те, що вказаний відеозапис є неналежним доказом по справі, оскільки запис переривався декілька разів, що вбачається з часу зазначеному на ньому, а також за відсутності на оптичному диску, де міститься цей запис, цифрового підпису, не заслуговують на увагу, виходячи з того, що згідно з приписами ст. 252 КУпАП суд оцінює всі наявні докази по справі у їх сукупності й взаємозв`язку, й жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили.

Зміст відеозапису узгоджується зі змістом інших наявних у справі доказів, а тому відсутні підстави для визнання вказаного доказу недійсним.

Вважаю, що проведення огляду на стан сп`яніння здійснено в порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103.

Доводи апелянта про те, що жодного порушення ПДР України він не вчиняв й в стані алкогольного сп`яніння не перебував, й тому вважає, що працівники поліції діяли з порушення вимог законодавства, оскільки його не було безпосередньо зупинено працівниками поліції, й він не керував транспортним засобом в час коли працівники поліції підійшли до його транспортного засобу, спростовуються наведеним вище змістом відеозапису.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.

Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа керувала транспортним засобом, та на яку саме відстань водієм був переміщений автомобіль. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

В апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував того факту, що він керував транспортним засобом, був стомлений оскільки повертався із Києва, на дорозі утворився затор, внаслідок ДТП, де останній перебував понад 2-годин, й відчувши втому та головний біль, головокружіння, підвищення тиску, з`їхав з проїжджої частини, вийшов з автомобілю і почав телефонувати знайомому, щоб той приїхав по нього, й сів за кермо його транспортного засобу, оскільки він погано себе почував й сідати за кермо в такому хворобливому стані не хотів.

Проте до вказаних пояснень відношусь критично, й вважаю їх способом захисту, оскільки таку позицію апелянт висловив виключно в апеляційній скарзі та на стадії розгляду справи в суді, й жодних відомостей про це не заявлено працівникам поліції під час складання протоколу.

Відомостей про те, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання, стороною захисту не надано.

Оскільки стороною захисту не надано жодних відомостей щодо звернення з заявою до відповідних органів з приводу протиправних дій працівників патрульної поліції, доводи апелянта в цій частині не заслуговують на увагу.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Крім того, вважаю за необхідним звернути увагу на те, що згідно норм діючого законодавства, водії зобов`язані пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на законну вимогу працівника поліції.

Вважаю, що дії працівника поліції буди законними, а тому відмова ОСОБА_1 від проходження огляду як на місці зупинки так й в медичному закладі є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо доводів про відсутність безпосередньої зупинки працвниками поліції його транспортного засобу, то в даному конкретному випадку, працівник поліції виявив ознаки алкогольного сп`яніння у водія, транспортний засіб якого заважав руху, й той факт, що працівник поліції безпосередньо не здійснив зупинку транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 не є обставиною, що унеможливлює відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки не доводить того факту, що ОСОБА_1 не був водієм.

Доводи апелянта про те, що він не відмовлявся пройти огляд, оскільки повідомляв працівникам поліції, що пройде огляд у присутності захисника, й посилання апелянта про порушення права на захист, як на окрему підставу для скасування судового рішення, є безпідставним, з огляду на таке.

Провадження у справах про адміністративні правопорушення має чотири стадії: адміністративне розслідування; розгляд справи; перегляд постанови; виконання постанови.

Так, перша стадія передбачає лише те, що уповноважена особа, в даному випадку інспектор патрульної поліції з`ясовує обставини, які можуть свідчити про вчинення особою порушення правил ПДР України, після чого з`ясовує факт вчинення та обставини правопорушення, дані про порушника та в подальшому вказані обставини та данні заносить до процесуального документа протоколу.

На вказані стадії, працівник патрульної поліції не приймає рішень про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому участь адвоката або іншого спеціаліста в галузі права на вказані стадії не є обов`язковою умовою в розумінні КУпАП.

Посилання апелянта на те що прізвища свідків чоловічої статі не відповідають статі особам, що були залучені як свідків на відеозаписі жінка та чоловік, й безпідставна відмова суду першої інстанції у допиті цих свідків, як на підставу незаконності дій працівників поліції, спростовуються письмовими поясненнями цих свідків, де чітко зазначено, що саме їх було запрошено в якості свідків, і в їх присутності ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння (а.с. 3).

Той факт, що на відеозаписі були зафіксовані особи різної статті, не є беззаперечним доказом, що саме ці особи були свідками й саме від них відбирались пояснення.

Твердження апелянта про те, що пояснення свідків, які складені на бланках, є неналежними доказом у зв`язку із тим, що вони стосуються протоколу серії ААБ №204149, в той час як предметом розгляду був протокол серії ААБ №204148, є явною очевидною опискою, й не є підставою для визнання дій працівників поліції незаконними, оскільки в даному конкретному випадку не впливають на висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_1 у пред`явленому йому обвинуваченні, виходячи з приписів ч. 2 ст. 266 КУпАП, в яких чітко передбачено, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.

Отже, в даному конкретному випадку наявність відеозапису, долученого до матеріалів провадження, є достатнім доказом для відображення перебігу події, й не потребує додаткового обов`язкового залучення свідків.

Зібрані по справі докази є належними та допустимими, взаємоузгодженими між собою та відповідають дійсним фактичним обставинам справи встановленим у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції.

Незгода апелянта з оцінкою судом доказів, не є підставою для зміни або скасування постанови суду першої інстанції, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, й суд оцінює всі докази безпосередньо як кожного доказу окремо, так й у взаємозв`язку.

Посилання апелянта на розбіжності у часі складання направлення на огляд із часом зафіксованому на відеозаписі, що складений раніше, аніж фактичне повідомлення працівника поліції пройти огляд, не свідчить про безпідставність пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення, оскільки ОСОБА_1 на пропозицію працівника поліції, яка зафіксована на відеозаписі, пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився, що є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України.

Вважаю, що наявні докази і документи в справі містять необхідну інформацію для винесення судового рішення за результатами розгляду справи по суті.

Скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння.

Також вважаю безпідставним посилання апелянта на недопустимість доказів з посланням на норми КАС України, оскільки предметність процесу за КУпАП та КАС України є різними, а тому норми КАС України не можуть регулювати процес в справах про адміністративні правопорушення.

Докази, які містяться в матеріалах справи у своїй сукупності є узгодженими, та є такими, що не викликають сумніву, й в апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що від керування транспортним засобом його не відсторонено, як підставу незаконності дій працівників поліції, не свідчить проте, що ця обставина перешкодила або могла перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Є безпідставним й посилання апелянта на зацікавленість судді в результаті розгляду, внаслідок того, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у проведенні повного фіксування технічними засобами судового засідання, у дослідженні всіх доказів по справі, й незастосування практики Європейського суду з прав людини, виходячи з того, що нормами КУпАП не передбачено обов`язково фіксування технічними засобами стану судового розгляду у справах про адміністративне правопорушення.

Матеріали справи не містять доказів того, що зі сторони суду чи працівників поліції було зацікавлене ставлення до результатів розгляду.

Зазначені твердження є лише припущеннями. Жодних доказів про порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду, тощо) ОСОБА_1 чи його захисник до суду не надали.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції законодавства при винесенні постанови, яке полягало у поверхневому з`ясуванні місцевим судом всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, вважаю, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо доводів апелянта в частині призначення стягнення, розмір якого в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати, доходжу наступного висновку.

Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ст. 130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 33 КУпАП наклав на ОСОБА_1 справедливе адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, що є безальтернативним.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.

За таких обставин, підстави для скасування постанови судді місцевого суду і закриття провадження по справі, як про це наголошує апелянт - відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 245, 251, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Гайтанюк Мар`яни Миколаївни в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2021 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло