Справа №592/9111/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Хитров Б. В.
Номер провадження 33/816/385/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 44-3 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/9111/21 за апеляційною скаргою захисника КОВАЛЕНКО О. І. на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.07.2021, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

захисника адвоката Коваленка О. І.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник КОВАЛЕНКО О. І. просить скасувати постанову судді та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки п.п. 10 п. 2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236 на момент вчинення нібито правопорушення та на момент прийняття рішення скасований. Також стоячі пасажири, котрі готувалися до виходу на зупинці, не свідчить про перевезення пасажирів в кількості більшої, ніж це передбачено технічною характеристикою т/з.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.07.2021 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, і підданий стягненню в виді штрафу на користь держави в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. Стягнуто на користь держави 454 грн. судового збору.

Згідно постанови, 17.07.2021 близько 11:43 в м. Суми по вул. Горького, б. 1, водій ОСОБА_2 , надаючи послуги з перевезення пасажирів на т/з ГАЗ РУТА 25 ПЕ, д. н. НОМЕР_1 , за маршрутом № 60 перевозив на 4 особи більше, ніж це передбачено тех. характеристикою т/з, чим порушив вимоги п.п. 10 п. 2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236.

Вислухавши доводи ОСОБА_2 та його захисника Коваленка О. І., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП). При цьому адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 068454 від 17.07.2021, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що 17.07.2021 близько 11:43 в м. Суми по вул. Горького, б. 1, водій ОСОБА_2 , надаючи послуги з перевезення пасажирів на т/з ГАЗ РУТА 25 ПЕ, д. н. НОМЕР_1 , за маршрутом № 60 перевозив на 4 особи більше, ніж це передбачено тех. характеристикою т/з, чим порушив вимоги п.п. 10 п. 2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236.

Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винність ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, за обставин, викладених у постанові є необґрунтованими, належним чином не умотивовані та не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП). Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 254 КУпАП, про вчинення правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою (ст. 255 КУпАП), а згідно ч. 1 і 2 ст. 256 цього Кодексу у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Адміністративна відповідальність за ст. 44-3 КУпАП (в редакції закону, що діяла на момент вчинення правопорушення) настає за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, а згідно ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється Кабінетом Міністрів України; у рішенні про встановлення карантину затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них.

Вказані у ПКМУ правила і є тими обмеженнями, за порушення яких і встановлена відповідальність ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, диспозиція якої є бланкетною, а тому при вирішенні питання про притягнення до адміністративної відповідальності за цією нормою закону потрібно посилатись на конкретні пункти правил, які безпосереднього регулюють відносини щодо карантину людей, санітарно гігієнічних, санітарно протиепідемічних правил і норм на час вчинення правопорушення.

Суддя суду першої інстанції визнав ОСОБА_2 винним у порушенні п.п. 8 п. 2-2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236, а саме: здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою т/з, визначена в реєстраційних документах на такий т/з. Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та здійснює контроль за використанням пасажирами під час перевезення засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Постанова судді повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення (ч. 2 ст. 283 КУпАП).

Ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не дотримався вимог закону, а саме не дослідив безпосередньо в судовому засіданні та не виклав у постанові наявні у матеріалах цієї справи докази щодо фактичних обставин справи ознакам правопорушення, зазначеним у протоколі про адміністративне правопорушення, не обґрунтував і не умотивував належним чином свої висновки у процесуальному рішенні з приводу зміни нормативного акту та об`єктивної сторони правопорушення de jure.

Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

«Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia). Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Як було встановлено під час апеляційного розгляду справи, суддя суду першої інстанції у своїй постанові самостійно визначив нормативний акт п.п. 10 п. 2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236, який нібито порушив водій ОСОБА_2 , але відомості про який відсутні у протоколі про адміністративне правопорушення серія АПР18 № 068454. При цьому суддя суду першої інстанції не зробив жодного висновку щодо порушення ОСОБА_2 п.п. 8 п. 2-2 ПКМУ від 09.12.2020 № 1236, який навпаки вказаний у цьому протоколі, що, крім іншого, прямо суперечить «принципу правової визначеності», закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку». «Національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні Конституцій Суд України (далі КСУ) в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Незважаючи на те, що у протоколі зазначений підпункт та пункт ПКМУ від 09.12.2020 № 1236, який діяв на час вчинення правопорушення, суддя суду першої інстанції на власний розсуд конкретизував зміст протоколу і визначив інший підпункт та пункт ПКМУ, застосувавши норму, яка діяла до 24.02.2021.

Відповідно ст. 94 Конституції України, Закони стають обов`язковими та набувають законної сили негайно після офіційного прийняття й опублікування тексту закону, якщо інше не передбачено самим законом. При цьому, набуття законом чинності означає, що із цього моменту ним повинні керуватися, виконувати його й дотримуватися всі юридичні та фізичні особи. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Тому втрата законом чинності означає, що із цього моменту він не може застосовуватися.

Конституція України, закріпивши у ч. 1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Закріплений принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (ст. 15), Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст. 7). Тобто, щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Актом, який пом`якшує відповідальність за адміністративне правопорушення є акт, що виключає з санкції більш суворі стягнення або додаткові стягнення.

Відповідно ст. 8 КУпАП, особа, яка вчинила правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за правопорушення, зворотної сили не мають.

Крім того, згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08) у випадку, «коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Накладаючи на ОСОБА_2 стягнення суддя суду першої інстанції припустився помилки, вказавши розмір штрафу на користь держави 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, хоча санкція ч. 1 ст. 44-3 КУпАП передбачає 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 17000 грн.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника Коваленка О. І. про те, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки під час апеляційного розгляду справи було установлено, що 17.07.2021 близько 11:43 в м. Суми по вул. Горького, б. 1, водій ОСОБА_2 , надаючи послуги з перевезення пасажирів на т/з ГАЗ РУТА 25 ПЕ, д. н. НОМЕР_1 за маршрутом № 60, перевозив на 4 особи більше, ніж це передбачено тех. характеристикою т/з, чим порушив вимоги п.п. 8 п. 2-2 ПКМУ № 1236 від 09.12.2020, що у свою чергу, крім протоколу про адміністративне правопорушення серія АПР18 № 068454 від 17.07.2021 (а. с. 1), відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема реєстраційною карткою на т/з (а. с. 2), відео на оптичному носії DVD-R (а. с. 3-4).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Однак, якщо справи відповідно КУпАП чи інших законів підвідомчі суду (судді) стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення. За цих обставин не може бути розпочато провадження в справі, а розпочате підлягає закриттю (ч. 2 ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП).

Зважаючи на те, що правопорушення вчинене 17.07.2021, то строк накладення стягнення сплинув 17.10.2021, внаслідок чого після скасування постанови судді суду першої інстанції провадження у справі стосовно ОСОБА_2 підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку, передбаченого ст. 38 КУпАП, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника КОВАЛЕНКО О. І. задовольнити частково.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 29.07.2021 відносно ОСОБА_3 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП закрити на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов