Справа № 712/397/17-к
Провадження № 3-в/712/71/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року суддя Соснівського районного суду м. Черкаси Гоменюк О.Ю., розглянувши подання начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Матюшенко В.О. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.02.2017 відносно ОСОБА_1 у справі №712/397/17-п про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2017 у справі №712/397/17-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 7 (сім) діб.

06.08.2021 до Соснівського районного суду м. Черкаси звернувся начальник Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Матюшенко В.О. з поданням, в якому просить: визнати постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2017 відносно ОСОБА_1 у справі №712/397/17-п такою, що не підлягає виконанню, у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови про накладення адміністративного стягнення; звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком 7 (сім) діб, накладеного постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2017. Подання мотивоване тим, що під час виконання постанови суду були здійснені неодноразові виходи за місцем проживання ОСОБА_1 та встановлено, що за вказаною адресою проживає його мати. Згідно пояснень сусідів, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не проживає за адресою АДРЕСА_1 , та не з`являється там. Таким чином, постанова Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2017 нині не виконана у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за місцем проживання; в ході проведення заходів встановити місце проживання останнього не виявилось можливим. Також, не встановлено факту ухилення від відбування покарання за ці роки з боку правопорушника.

В поданні зазначається, що давність виконання судового рішення про накладення стягнення у виді адміністративного арешту згідно з нормами КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку, ухваленого за наслідками розгляду кримінального провадження. За вказаних обставин, заявник вказує, що минув строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, який розпочинається з дня набрання цим судовим рішенням законної сили і в усякому разі не може перевищувати двох років.

Представник органу поліції в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, проте його неявка не перешкоджає розгляду подання.

ОСОБА_1 повідомлений про дату, час та місце розгляду подання, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Вивчивши матеріали подання та додані до нього документи, суддя встановив таке.

Відповідно до ст.298 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Згідно зі ст.299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст.300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

Орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ст.326 КУпАП постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.

Згідно зі ст.303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Відповідно до ст.304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України №10-р/2018 у справі №1-12/2018 (3911/15) (далі - КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.1 ст.294, ст.326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч.1 ст.294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст.326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч.1 ст.294, ст.326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст.303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що було дотримано судом після винесення постанови.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту забезпечує орган Національної поліції у порядку, встановленому законами України (ч.2 ст.300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст.303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, своєю чергою, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП та засади судочинства, які закріплені у ст.1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у

В рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що на справу про адміністративне правопорушення в частині вирішення питання щодо давності виконання судового рішення про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді адміністративного арешту, поширюються стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження.

Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема, Кримінального кодексу України (далі - КК України), яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК України є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з п.1 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що давність виконання судового рішення про накладення стягнення у виді адміністративного арешту згідно з нормами КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку, ухваленого за наслідками розгляду кримінального провадження.

Отже, строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту не повинен перевищувати двох років.

За таких обставин, суд вважає можливим звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.02.2017.

З матеріалів справи вбачається, що постанова Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.02.2017 відносно ОСОБА_1 нині не виконана у зв`язку з відсутністю останнього за місцем проживання, та неможливістю встановлення його місця проживання. Також, не встановлено ухилення від відбування покарання за ці роки з боку правопорушника.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-рп/2015 від 31.03.2015 справа №1-7/2015, рішення суду про вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови суду оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 304 КУпАП, ст.80 КК України, суддя-

ПОСТАНОВИВ:

Подання начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Матюшенка В. про звільнення від відбування адміністративного арешту ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови суду задовольнити.

Визнати постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2017 у справі №712/397/17-п такою, що не підлягає виконанню, у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

Звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у вигляді арешту строком 7 (сім) діб, накладеного постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.02.2017 у справі №712/397/17-п.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.Ю. Гоменюк