ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6240/21 Головуючий в 1 інст. Гашук К.В.
Провадження № 33/807/678/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 44-3 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, в письмовому провадженні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., стягнуто судовий збір, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 31 травня 2021 року о 00 годині 55 хвилин у м. Запоріжжі, по вул. Маяковського, буд. 3а, ОСОБА_1 у період дії карантину не мала при собі документів, які посвідчують особу, чим порушила постанову КМУ №1236 від 09.12.2020 року (зі змінами).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що постанова районного суду підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що її дії не завдали будь-яких негативних наслідків для суспільства, вину визнає повністю, розкаялась, запевняє про недопущення аналогічних випадків у подальшому.

Також наголошує, що на даний час є безробітною, виховує дитину ОСОБА_2 2000 року народження.

Вказана міра покарання для апелянта є непомірною.

Просить апеляційний суд поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки постанову отримала лише 01.09.2021 року.

Постанову судді районного суду скасувати та звільнити її від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, у зв`язку з малозначністю та обмежитись усним зауваженням.

Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 до судового засідання апеляційного суду не з`явилась, подала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності.

Перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Щодо розгляду клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

У відповідності до вимог ст.ст. 289, 294 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

В клопотанні апелянт порушує питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді місцевого суду посилаючись на поважність пропуску цього строку.

Так, враховуючи, що справа була розглянута без участі ОСОБА_1 , а копію судового рішення отримала лише 1 вересня 2021 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження і про наявні підставі для його поновлення.

Щодо розгляду апеляційної скарги по суті справи, суд дійшов до таких висновків.

З огляду на встановлені суддею суду першої інстанції обставини справи, які викладені в оскаржуваній постанові, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП повністю знайшла своє підтвердження під час судового розгляду і є доведеною, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Оскільки доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, апелянтом не ставиться під сумнів та не оскаржується, висновки суду, викладені в постанові в цій частині, перегляду в апеляційній інстанції не підлягають.

Щодо доводів апелянта про призначення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статей 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

Відповідно до п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Тобто, суд призначає стягнення конкретній особі за конкретне правопорушення, максимально індивідуалізуючи стягнення, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення поведінки особи для запобігання вчиненню нових правопорушень, вихованню поваги до правил співжиття в українському суспільстві.

Отже, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд наголошує, що соціальна роль адміністративної відповідальності є надзвичайно важливою насамперед тому, що вона виникає як правовий наслідок неналежної реалізації громадянами і юридичними особами своїх прав і обов`язків у суспільстві. Вона включає не тільки ретроспективну відповідальність, як наслідок правопорушення, але й позитивний аспект, тобто певний внутрішній стан особи, її ставлення до справи, суспільства, своєї поведінки.

Відповідно до матеріалів адміністративного провадження встановлено, що ОСОБА_1 31 травня 2021 року о 00 годині 55 хвилин в м. Запоріжжі, вул. Маяковського, 3а в період карантину не мала при собі документів, які посвідчують особу. Чим порушила постанову КМУ №1236 від 9 грудня 2020 року (із змінами).

Оптичними носіями інформації у вигляді СД-дисків (а.с.10) містять відеозаписи обставин правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 .

Відеозаписом «» встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на дитячому майданчику, тобто в громадському місці, перебувала з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Під час спілкування з працівниками поліції виявляла неповагу до посадових осіб, які виконували свої професійні обов`язки. Нецензурно виражалась в сторону працівників поліції.

Відеозаписами «», « « «» «» встановлено, що під час затримання і доставляння ОСОБА_1 до відділу поліції, остання вела себе зухвало, нецензурно виражалась щодо правомірних дій працівників поліції, що свідчить про її неповагу до законів і встановленого суспільного порядку.

Відеозаписами «» «» встановлено, що ОСОБА_1 була доставлена до відділу поліції. Після стадії адміністративного розслідування, працівник поліції на виконання вимог ст. 268 КУпАП, ознайомив з протоколом про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, яким вказано, що ОСОБА_1 не мала при собі документів, які встановлюють її особу, тим самим порушила вимоги постанови КМУ №1236 (зі змінами).

На вказане, ОСОБА_1 почала здійснювати словесні вислови щодо встановлених правил карантину людей, виражаючи зневагу до правил існування в суспільстві під час запровадження загальнодержавного карантину.

Суд апеляційної інстанції щодо дії правил карантину, який запроваджений був в Україні з 2020 року, зазначає наступне.

Згідно ст. 49 Конституції Укра їни держава має позитивний обов`язок забезпечувати санітарно-епідемічне благополуччя.

В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 6 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 6 квітня 2000 року карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09 грудня 2020 року (зі змінами) визначено, що на території України встановлені обмежувальні протиепідемічні заходи на період дії карантину.

Згідно пп. 2 п. 3 вказаної постанови КМУ заборонено особам перебувати на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні.

Відповідно ст. 41 «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 6 квітня 2000 року, особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.

За порушення правил щодо карантину людей, передбачена адміністративна відповідальність за ст. 44-3 КУпАП.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зауважує, що завдання права полягає в тому, щоб свободу усіх ввести в розумні справедливі рамки (обмеження).

Під обмеженням прав, свобод розуміється втручання публічної влади у сферу приватної автономії індивіда виключно на підставі закону, яким запроваджуються певні заходи, спрямовані на забезпечення балансу приватних і публічних інтересів з метою захисту, зокрема, авторитету правосуддя.

Громадяни держави приймають на себе певні зобов`язання, правила поведінки, так звані рамки дозволеного. Це у першу чергу правила, що закріплені на законодавчому рівні, й мають сумлінно виконуватися громадянами держави та особами, які перебувають на території України.

З наведеного вище суд резюмує, що в державі у період подій, описаних у протоколі про адміністративне правопорушення, тобто станом на 31 травня 2021 року, діяли обмеження щодо можливості реалізації певних прав задля забезпечення публічного порядку, дотримання правил щодо карантину людей для охорони життя і здоров`я осіб в державі.

А тому, виконання ОСОБА_1 правил щодо карантину людей є обов`язковим і безальтернативним.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє повністю доводи ОСОБА_1 щодо можливості звільнення її від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, адже враховуючи обставини правопорушення апелянт вела себе зухвало, зневажаючи встановленні правила суспільного існування під час карантину людей, поваги до виконання працівниками поліції своїх посадових обов`язків.

Щодо твердження апелянта про її каяття, визнання вини, суд вважає, що вказане має лише формальний характер, який є правовою позицією ОСОБА_1 для уникнення справедливого покарання за протиправне діяння.

Посилання апелянта, що вона має на утриманні дитину 2000 року народження (згідно доданої до апеляційної скарги фотокопії свідоцтва про народження дитина народилась у 2009 році) та залишилась без офіційної роботи, на думку суду не є підставою для звільнення від накладеного стягнення, оскільки ОСОБА_1 не надала будь-яких документів, які могли свідчити про непосильність призначеного стягнення (докази про скрутне матеріальне становище та те, що дитина перебуває на утриманні апелянта).

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов до висновку, що в апеляційній скарзі не наведено об`єктивних та достовірних доказів, які б могли бути підставою для застосування ст. 22 КУпАП.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 22, 23, 24, 38, ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі передбаченого санкцією ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде необхідним для виховного впливу, запобіганню вчиненню нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н ОВ И В:

Поновити особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2021 року.

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000,00 гривень у дохід держави, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 335/6240/21