Провадження № 33/801/634/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шлапак Д. О.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Денишенко Т. О., за участі особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , розглянувши апеля-ційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Вінницького міського су-ду Вінницької області від 20 липня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іденти-фікаційний номер НОМЕР_1 , громадянина України, військовослужбовця, штаб-сержанта старшого повітряного радиста бортового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , корпус військової частини, за частиною тре-тьою статті 172-20 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 12 липня 2021 року № 1, у цей день 12 липня 2021 року о 08.50 годині штаб-сержант ОСОБА_1 в умовах особливого періоду прибув на військову службу та був виявлений начальником бор-тового вузла зв`язку у стані алкогольного сп`яніння. У результаті ОСОБА_1 був на-правлений у Комунальне некомерційне підприємство «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради» для проходження освідування на предмет вживання спиртних напоїв. Проведеними медичним оглядом та лабораторним дослі-дженням щодо встановлення стану сп`яніння військовослужбовця ОСОБА_1 згідно складеного о 10.30 годині висновку медичного огляду від 12 липня 2021 року ( довід-ка КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» від 12 липня 2021 року № 1022 ) визначена сту-пінь алкогольного сп`яніння 2,46 ‰.
Після прибуття о 10,45 годині у розташування військової частини НОМЕР_2 штаб-сержант ОСОБА_1 зайняв своє робоче місце в навчальному класі 208 під постійним наглядом начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 майора медичної служби ОСОБА_2 , старшого повітряного радиста бортового вузла зв`язку штаб сержанта ОСОБА_3 , старшого повітряного радиста бортового вузла зв`язку стар-шого сержанта ОСОБА_4 . О 10.50 годині ОСОБА_1 почав втрачати орієнтування в просторі, впав на підлогу з рота пішла піна, почалися судоми тіла. На зовнішні по-дразники не реагував. Особовим складом були прийняті міри по наданню невідклад-ної допомоги та виклику бригади швидкої допомоги. Своїми діями ОСОБА_1 вчи-нив правопорушення, передбачене частиною третьою статті 172-20 КУпАП.
Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопору-шення, передбаченого частиною третьою статті 172-20 КУпАП, на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двохсот тридцяти неоподаткову-ваних мінімумів доходів громадян, що становить 3910,00 гривень.
Не погоджуючись з такою постановою судді суду першої інстанції від 20 липня 2021 року, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить постанову суду скасувати, провадження у справі закрити. Скаржник вважає оскаржувану постанову суду незаконною, необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженням ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення містить неправдиві відомості, його копія ним взагалі не отримува-лася, права йому не роз`яснювалися, а заява про згоду з протоколом взагалі написана не ним, а іншою особою. Крім того, скаржник звертає увагу, що усі підписані від його імені документи датовані 13 липня 2021 року, тобто мали бути складані у реанімацій-ному відділенні клініки нейрохірургії та неврології Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України ( м. Вінниця ), куди він був доставлений 12 липня 2021 року та де перебував до 15 липня 2021 року, тому вважає, що це вказує на те, що дані документи ним взагалі не підписувалися. Долучену до матеріалів справи характеристику скаржник вважає вираженням особистого неприязного ставлення до нього командира частини.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення особи, яка притягнута до адміністра-тивної відповідальності, ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи про адміністра-тивне правопорушення, переглянувши її у межах доводів апеляційної скарги, апеля-ційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністра-тивні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обста-вин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення вико-нання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчинен-ню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання гро-мадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопо-рушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку ор-ган ( посадова особа ) встановлює наявність чи відсутність адміністративного право-порушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають зна-чення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адмініс-тративної відповідальності, потерпілих, свідків.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді спра-ви про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено ад-міністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає во-на адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеля-ційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосу-вання норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеля-ційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з пунктом другим частини восьмої статті 294 КУпАП за на-слідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Диспозицією частини першої статті 172-20 КУпАП визначено наступні склади цього адміністративного правопорушення: 1) розпивання алкогольних, слабоалко-гольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх ана-логів військовослужбовцями, військовозобов`заними та резервістами під час прохо-дження зборів на території військових частин, військових об`єктів; 2) поява війсь-ковослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння; 3) виконання військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервіс-тами під час проходження зборів обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння; 4) відмова військовослужбовців, військово-зобов`язаних та резервістів під час проходження зборів від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Частиною третьою цієї статті КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адмі-ністративному стягненню за такі самі порушення, або в умовах особливого періоду. Тобто, вчинення особою хоча б одного з діянь, зазначених в частинах першій або дру-гій статті 172-20 КУпАП за характером суб`єктного складу являється грубим пору-шенням та, зокрема за умови запровадження в країні особливого періоду становить підвищену суспільну небезпеку, у зв`язку з чим тягне за собою адміністративну відпо-відальність, передбачену частиною третьою вказаної статті.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов-язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи ( занять ) протягом робочого ( навчального ) часу, включаючи перерви, вста-новлені розпорядком ( розкладом занять ); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника ); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людсь-кого життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охо-рони правопорядку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобіліза-цію», статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період в Україні настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію ( крім цільової ) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Указом Президента Украї-ни від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІ, в Україні оголошено часткову мобілізацію, отже з указаного часу настав особливий період, який триває по теперіш-ній час, оскільки рішення про демобілізацію, затвердженого Верховною Радою Укра-їни ( стаття 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ) не приймалося. Щодо факту запрова-дження особливого періоду в Україні з 18 березня 2014 року, то про це Верховний суд України наголосив у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/ 16-ц.
З матеріалів цієї адміністративної справи убачається, що 12 липня 2021 року о 08.50 годині штаб-сержант ОСОБА_1 прибув на військову службу та в подальшому був виявлений начальником бортового вузла зв`язку у стані алкогольного сп`яніння. Після цього ОСОБА_1 був направлений у КНП «Центр терапії залежностей «Соціо-терапія» ВОР» для проходження освідування на предмет вживання спиртних напоїв. Виданою КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» довідкою від 12 липня 2021 року № 1022 засвідчується встановлення у ОСОБА_1 алкогольного сп`яніння середнього ступе-ню 2,46‰. За таких обставин дії ОСОБА_1 охоплюються складом правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 172-20 КУпАП.
Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністратив-ного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 172-20 КУпАП, суд першої інстанції дійшов висновку про цілковите доведення його вини наявними у ма-теріалах справи доказами.
З викладеними в оскаржуваній постанові суду першої інстанції від 20 липня 2021 року висновками слід погодитися, оскільки вони є правильними, об`єктивними, спра-ведливими, такими, що відповідають встановленим фактичним обставинам справи.
Апеляційний суд критично оцінює аргументи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 не була отримана копія протоколу про адміністративне правопору-шення, а наявні у матеріалах справи документи ним не підписувалися, адже такі дово-ди жодним чином не підтверджені та навпаки спростовуються матеріалами справи. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Суд не заперечує перебування ОСОБА_5 на лікуванні протягом трьох днів з 12 до 15 липня 2021 року у клініці нейро-хірургії та неврології Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України ( м. Вінниця ), однак це жодним чином не може вказувати, зважаючи на вста-новлений йому діагноз та обставини перебування на лікуванні, на неможливість отри-мання ним копії, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення та надання пояснень з приводу події перебування на роботі у нетверезому стані, що записані з його слів та ним особисто підписані. Зазначене також не може бути підставою для звільнення ОСОБА_1 від відповідальності за частиною третьою статті 172-20 КУпАП та не спростовує факт вчинення ним адміністративного правопорушення.
Принагідно слід зазначити, що зі змісту апеляційної скарги фактично убачається, що ОСОБА_1 не спростовує свою появу на території військової частини НОМЕР_2 у робочий час у нетверезому стані в умовах особливого періоду.
У певній мірі належить погодитися з доводами ОСОБА_1 щодо неналежного виклику його в суд першої інстанції у встановленому законом порядку. Однак у мате-ріалах справи наявна його заява про розгляд справи за його відсутності, тому апеля-ційний суд не знаходить підстав вважати порушеними судом першої інстанції будь-яким чином вимог норм КУпАП та розгляд справи за відсутності особи, яка притягу-ється до адміністративної відповідальності.
Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Від-повідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та засто-сування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.
Вимога пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює сту-пінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих до-казів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником яс-но й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи в цілому не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи щодо скаржника норм матеріального чи процесуального права. Аргументи особи, котра подала апеляційну скаргу, не спростовують правильний висновок судді суду першої інстанції, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого частиною третьою статті 172-20 КУпАП адміністративного правопорушення повністю доведена матеріалами справи. З ураху-ванням наведеного вимогу апеляційної скарги про необхідність скасування оскар-жуваної судової постанови апеляційний суд вважає необґрунтованою та не знаходить підстав для її задоволення.
У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обов`язок національного суду переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, були справедливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), так і в справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення спра-ведливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту осно-воположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відпо-відного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним. Таким чином питання, чи вико-нав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунту-вання, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначене тільки у світлі кон-кретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року).
З урахуванням викладеного апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об`єктивних підстав для скасування правильної, обґрунтованої та справедливої постанови судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 172-20 КУпАП.
Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 -вича за частиною третьою статті 172-20 КУпАП залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. О. Денишенко