ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/3663/21 Головуючий в 1 інст. Мурашова Н.А.
Провадження № 33/807/555/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ст. ч.1 ст. 44-3 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за адміністративним правопорушенням, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП за малозначністю, обмежившись усним зауваженням.

Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, відносно ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, 28.06.2021 р. об 13:45год. ОСОБА_1 знаходився навпроти будинку №39 по пр. Ювілейному в м. Запоріжжі без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її соціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні, чим порушив пп.2 п.2-2 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року (в редакції від 23.06.2021р.) та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.44-3 КУпАП.

В апеляційній ОСОБА_1 вважає постанову суду першої інстанції незаконною і необґрунтованою.

В обґрунтування доводів скарги наголошує, що протокол про адміністративне правопорушення, відносно нього не є належним і допустимим доказом у справі, оскільки апелянт не знаходився за адресою, яка вказана в протоколі.

Суд першої інстанції не надав вказаним обставинам належної оцінки.

Просить суд апеляційної інстанції постанову районного суду скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Також просить суд скасувати протокол про адміністративне правопорушення, оскільки вказаний документ містить невірний адрес.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , перевіривши матеріали адміністративної справи та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до положень статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При розгляді даної справи про адміністративне правопорушення суддя суду першої інстанції цих вимог дотримався в повному обсязі.

У судовому засіданні встановлено, що 28 червня 2021 року у відношенні ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 28 червня 2021 року (а.с.1) зазначено, що ОСОБА_1 за адресою: Запоріжжя, пр. Ювілейний, навпроти будинку 39 перебував на вулиці без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її соціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні, чим порушив пп.2 п.2-2 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року (в редакції від 23.06.2021р.) та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.44-3 КУпАП.

Вказані обставини, які інкримінуються ОСОБА_1 та викладені в протоколі також підтверджуються узгодженими між собою доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме:

рапортом працівника поліції від 28 червня 2021 року (а.с.4), яким встановлено, що за адресою м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, навпроти будинку №39 було помічено раніше невідомого чоловіка, який при зверненні до нього та спробі перевірити документи, згідно вимог ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поводив себе підозріло та намагався покинути місце події. Громадянина було запрошено до ВП№5 для встановлення його особи. При слідуванні до ВП на службовому автомобілі невідома особа надала студентський квиток № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , який був дійсний до 30 червня 2006 року. Інших документів, які є дійсними на момент перевірки гр. ОСОБА_1 надати не міг. Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

оптичним носієм інформації у вигляді СД-диску (а.с.5), на якому містяться відефайли, якими вбачається, що ОСОБА_1 перебував біля дороги та на вимоги працівника поліції пред`явити документи, які підтверджують його особу, останній відмовився. Після чого, гр. ОСОБА_1 було запрошено до ВП№5 для встановлення особи.

Наведені докази, які суддя місцевого суду поклав в основу своїх висновків, є належними, допустимими та достовірними, отримані вони з додержанням процесуальної процедури, об`єктивно узгоджуються між собою та переконливо доводять вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки вони є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, твердження про незаконність карантину і необов`язковість виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року (із змінами), з огляду на наступне.

Певні положення (статті, їх частини, пункти тощо) Кодексу України про адміністративні правопорушення, визнані неконституційними, втрачають чинність лише з дня ухвалення Конституційним Судом України такого Рішення.

Відповідно, у силу указаних положень законодавства установленню, у цій справі, підлягає питання наявності чи відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 44-3 КУпАП, яка діяла та була чинною станом, як на 28 червня 2021 року, так і на час розгляду цієї справи, з безпосереднім урахуванням положень нормативно-правових актів, у яких сформульовано правила карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і їх норми.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 49 Конституції України держава має позитивний обов`язок забезпечувати санітарно-епідемічне благополуччя.

Вказані конституційні норми кореспондуються в інші нормативно-правові акті, які регулюють реалізацію гарантій Конституції України.

Зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09 грудня 2020 року (зі змінами станом на 23 червня 2021 року) визначено, що на території України встановлені обмежувальні протиепідемічні заходи на період дії карантину.

Згідно пп. 2 п.2-2 вказаної постанови КМУ заборонено особам перебувати на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус, без посвідчення про взяття на облік бездомної особи, довідки про звернення за захистом в Україні.

Відповідно ст. 41 «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року, особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.

За порушення правил щодо карантину людей, передбачена адміністративна відповідальність за ст. 44-3 КУпАП.

Враховуючи викладене та твердження апелянта, суд апеляційної інстанції зауважує, що завдання права полягає в тому, щоб свободу усіх ввести в розумні справедливі рамки (обмеження).

Під обмеженням прав, свобод розуміється втручання публічної влади у сферу приватної автономії індивіда виключно на підставі закону, яким запроваджуються певні заходи, спрямовані на забезпечення балансу приватних і публічних інтересів з метою захисту, зокрема, авторитету правосуддя.

Обмеження прав і свобод у певних випадках є правомірним, цілеспрямованим кількісним та/або якісним применшенням з боку держави та органів публічної влади у процесі правореалізації тих можливих моделей поведінки, які складають основне право особи, з боку інших осіб.

Обмеженню підлягає не саме право, а можливість його реалізації. На це вказується й у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в статтях 8, 10, 11 закріплює положення, згідно з якими здійснення прав особи не підлягає жодним обмеженням, крім тих, які передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки і суспільного спокою, з метою попередження злочинів, захисту здоров`я і моральності або захисту прав і свобод інших осіб.

Для правомірності втручання у право людини необхідно, щоб можливість такого втручання здійснювалось задля досягнення легітимної мети, якою завжди є захист певних цінностей.

Отже, громадянин держави приймає на себе певні зобов`язання, правила поведінки, так звані рамки дозволеного. Це у першу чергу правила, що закріплені на законодавчому рівні, й мають сумлінно виконуватися громадянами держави та особами, які перебувають на території України.

З наведеного вище суд апеляційної інстанції резюмує, що в державі у період подій описаних у протоколі про адміністративне правопорушення, тобто станом на 28 червня 2021 року, діяли обмеження щодо можливості реалізації певних прав задля забезпечення публічного порядку, дотримання правил щодо карантину людей для охорони життя і здоров`я осіб в державі.

Виконання особами, які перебуваються на території України і громадянами України правил щодо карантину людей є обов`язковим і безальтернативним.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарги на Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, суд апеляційної інстанції, зазначає наступне.

Виходячи з п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України, судом вирішено закрити конституційне провадження у справі щодо перевірки на відповідність Конституції України положень підпунктів 5,6,7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою у зв`язку із втратою чинності актом, щодо якого порушено питання відповідності Конституції України.

Тобто, Конституційним Судом України не було визнано нормативні акти Кабінету Міністрів України щодо встановлення карантину такими, що не відповідають Основному Закону України, в той час, як ОСОБА_1 посилається на вказане рішення, як підставу про неконституційність карантину і на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Щодо інших апеляційних доводів, суд вважає їх такими, що не спростовують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Зокрема, те, що ОСОБА_1 перебував біля свого будинку спростовується відеозаписом правопорушення (а.с.5), яким вбачається, що порушник перебував біля дороги.

Крім того, вказане твердження також спростовується самим ОСОБА_1 , який під час судового засідання в суді першої інстанції пояснив, що він підійшов до екіпажу патрульної поліції щоб, з`ясувати причину зупинки автомобіля.

Також суд зауважує, що наявність у ОСОБА_1 недійсного студентського посвідчення не може бути оцінено, як виконання вимог правил щодо карантину людей, оскільки такий документ є недійсним та не відноситься до документів, які можуть посвідчувати особу.

Апеляційний суд наголошує, що до таких документів відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» до вказаних документів відносяться: 1. документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Також, суд апеляційної інстанції не приймає доводи ОСОБА_1 про не підписану постанову суду, адже за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи, вказана обставина не свідчить, що суддя істотно допустив порушень процесуальних вимог, оскільки сама постанова роздрукована була зі спеціальної програми суду і підписана електронним підписом судді.

Скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму.

Таким чином, враховуючи викладене апеляційний суд дійшов до висновку, що перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву. В апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Крім того, суд погоджується з призначеним покаранням та наголошує, що усне зауваження ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, як заходу громадського впливу є таким, що буде сприяти вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також для запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, є очевидною і повністю підтверджується матеріалами справи.

Порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року, стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою провадження у справі було закрито на підставі ст. 22 КУпАП у зв`язку із малозначністю, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 337/3663/21