Справа №592/101/21 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Шияновська Т. В.
Номер провадження 33/816/223/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 липня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/101/21 за апеляційною скаргою захисника СУПРУНА Д. В. на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.03.2021, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 ,

захисника - адвоката Супруна Д. В.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 - адвокат Супрун Д. В. просить скасувати постанову судді, та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки незважаючи на клопотання про відкладення судового засідання, справа розглянута без участі ОСОБА_2 , факт керування ним т/з і зупинки доказами не підтверджується, не допитані працівники поліції і свідки, направлення на огляд у закладі охорони здоров`я не видавалося.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.03.2021 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в сумі 10200 грн. з позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави 454 грн. судового збору.

Згідно постанови судді, 29.12.2020 о 00:06 год. в м. Суми, по вул. Ремісничій, поблизу буд. 129, водій ОСОБА_2 керував т/з Volkswaqen Passat, н. з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 6820 на місці зупинки т/з та в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_2 і його захисника Супруна Д. В., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність події та складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 039882 від 29.12.2020, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, що повністю відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, а саме:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , згідно яких у їх присутності ОСОБА_2 відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора та прослідувати до медичного закладу;

- відеозаписом персональних мобільних відео реєстраторів працівників поліції, яким підтверджується факт керування т/з та відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан сп`яніння;

- показаннями в апеляційному суді інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП в Сумській області Феденченка С. С., який пояснив, що ним був належним чином оформлений адміністративний матеріал у відповідності до закону.

Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП). Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на предмет їх достовірності і допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як докази вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючи фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.

Зокрема, письмові пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.

Є необґрунтованими і не підлягають задоволенню також твердження захисника Супруна Д. В. щодо винесення постанови у відсутність ОСОБА_2 та порушення внаслідок цього його прав, оскільки останній та його захисник, будучи обізнаними про місце та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від захисника надійшло письмове клопотання про перенесення справи у зв`язку із перебуванням ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні.

В даному випадку відсутність письмових заперечень чи пояснень ОСОБА_2 та його представника при наявності систематичних заяв представника напередодні засідання про відкладення розгляду справи з різних причин є демонстрацією недобросовісного використання своїх процесуальних прав. Напередодні судового засідання від захисника Супруна Д. В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з знаходженням на стаціонарному лікуванні у стоматологічному відділенні Сумської обласної клінічної лікарні, однак в приєднаних довідках не було зазначено, що за станом свого здоров`я ОСОБА_2 не може прибути до суду, тому суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у його відсутність, що узгоджується з вимогами ст. 268 КУпАП, ураховуючи усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Заявник зобов`язаний максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання» (рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Твердження захисника Супруна Д. В. в протоколі про те, що ОСОБА_2 не керував т/з, не заслуговують на увагу, оскільки з відео, яке зафіксовано реєстратором, закріпленим на автомобілі патрульної поліції, вбачається, що поліцейські зупиняють саме автомобіль Volkswaqen Passat, н. з. НОМЕР_1 , а з відео файлу з нагрудної камери поліцейського вбачається, що після зупинки вказаного т/з поліцейський підійшов до автомобіля, то за кермом перебував ОСОБА_2 .

Не можуть бути прийнятими до уваги доводи про те, що суддя не викликав свідків та працівників поліції, оскільки справа розглянута на підставі наявних доказів, достатніх для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи захисника Супруна Д. В. у скарзі про те, що працівниками поліції порушено і процедуру огляду на стан сп`яніння, оскільки направлення ОСОБА_2 на такий огляд в закладі охорони здоров`я не видавалося, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки направлення для проходження такого огляду видається у разі, якщо водій погодився на такий огляд, і не водію, а працівником поліції відповідному працівнику закладу охорони здоров`я. Оскільки ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду у закладі охорони здоров`я, то і направлення на огляд на видавалось.

Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Таким чином, ОСОБА_2 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, а водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

постановив:

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.03.2021 відносно ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника СУПРУНА Д. В. на цю постанову - без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов