Справа № 264/4933/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2021 р. м. Маріуполь

Суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області Іванченко Алла Миколаївна, Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А.М., за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі заяву судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області Мирошниченка Ю.М. про самовідвід, -

У С Т А Н О В И В:

20 липня 2021 року від судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Мирошниченка Ю.М. надійшла заява про самовідвід по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.173 КУпАП.

У заяві вказано, що в провадження судді Мирошниченко Ю.М. надійшов вищевказаний адміністративний матеріал, за яким убачається, що ОСОБА_1 знаходячись біля приміщення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області висловлювався нецензурною лайкою на адресу працівників суду.

Відповідно до ст.129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно вимог ст.246 КУпАП порядок провадження у справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить статті, яка б передбачала самовідвід судді, проте, інші кодекси України - кримінально-процесуальний, цивільно-процесуальний та Кодекс адміністративного судочинства України, мають відповідні статті про відвід (самовідвід) судді, а тому, при вирішенні питання щодо розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення в розумінні заявлення суддею самовідводу, підлягає застосуванню аналогія права.

Відповідно до ст.15 Кодексу суддівської етики суддя заявляє про самовідвід від участі в розгляді справи у випадку неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (п.1).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що безсторонність, в сенсі п.1 статті 6 Конвенції, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі (рішення у справі «Білуха проти України», «Бочан проти України», «Газета «Україна-центр» проти України» та ін.)

Водночас Консультативна рада європейських суддів у п.12 Висновку №1 (2001) наголошує, що судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано.

Сумніви в незалежності відсутні, коли у «об`єктивного спостерігача» не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається (рішення ЄСПЛ у справі «Кларк проти Сполученого Королівства»). Навіть самі лише сумніви «розсудливого спостерігача» в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд («Ферантелі та Сантанджело проти Італії», «Хаусчілдт проти Данії», «Веттстейн проти Швейцарії»). Кожний суддя, у відношенні якого маються щонайменші сумніви в неупередженості, зобов`язаний вийти з процесу. Правила, що регулюють відвід суддів, є спробою забезпечення неупередженості судді шляхом усунення будь-яких сумнівів у учасників цивільного процесу. Ці правила направлені на усунення будь-яких ознак необ`єктивності судді та слугують зміцненню довіри, яку суди повинні асимілювати в демократичному суспільстві (справи «Микаллеф проти Мальти», «Мезнарич проти Хорватії»).

У зв`язку з викладеним в даному випадку можуть існувати обставини, які можуть викликати побоювання щодо неупередженості судді з точки зору стороннього спостерігача. Відтак, з метою виключення обставин, які можуть поставити під сумнів неупередженість судді при розгляді даної справи та справедливість ухваленого ним рішення, а також забезпечення довіри до судової влади України, відтак заявлений самовідвід підлягає задоволенню.

Керуючись ст.246 КУпАП, ст.ст.75-80 КПК України, ст.129 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області Мирошниченка Ю.М. про самовідвід по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.173 КУпАП (справа №264/4933/21, провадження №3/264/2090/2021) - задовольнити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: А. М. Іванченко