ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 33/818/824/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст.44-3 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ по справі про адміністративне правопорушення /

13 липня 2021 року м.Харків

суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.

за участю секретаря - Вакула Н.С.,

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності - ОСОБА_1

захисника - Шевцової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 адвоката Шевцової Ю.В. на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.44-3 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн.

Не погодившись з цим судовим рішенням захисник Шевцова Ю.В. подала апеляційну скаргу в якій просить постанову судді скасувати, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що свідки, зазначені у матеріалах справи не були допитані безпосередньо в судовому засіданні в суді першої інстанції. Посилається на права та обов`язки водія визначені ЗУ «Про автомобільний транспорт» та на відсутність законодавчих підстав для не допуску пасажирів до салону автобуса.

Вказує, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 втратив чинність та відповідно до ст.8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника Шевцової Ю.В., які апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі і просили її задовольнити, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції виходив з того, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3 КУпАП, яке виразилось в порушенні правил карантину людей.

З цим висновком апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Положення ч.1 ст.44-3 КУпАП передбачають адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Відповідно до частини 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Так, п.п. 9 п.10 Постанови КМУ №641 від 22.07.2020 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакцій станом на 25.11.2020 забороняв здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Відповідно до відомостей, які зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 керував автобусом «I-VAN А07А1» р.н. НОМЕР_1 , здійснював регулярні пасажирські перевезення за маршрутом №255Е «станція метро Академіка Барабашова-Аеропорт», перевозив пасажирів у кількості 27 осіб, чим перевищив дозволену максимальну кількість місць для сидіння (22 місць) (а.с.1).

Внаслідок вищезазначеної події поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №220338 від 25.11.2020 року за порушення ОСОБА_1 вимог п.п.9 п. 10 Постанови КМУ №641 від 22.07.2020 року.

Належить взяти до уваги, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії службової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із скаргою в порядку, визначеному КАС України, а також не звертався із скаргою на дії працівників поліції до їх керівництва.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він раніше не притягався до адміністративної відповідальності, в той день на зупинці до автобусу зайшло 2 пільговиків, яких він не мав права примусити покинути салон автобусу.

Під час апеляційного перегляду захисник ОСОБА_1 адвокат Шевцова Ю.В. зазначила про те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Апеляційний суд не може погодитись з таким доводом захисника, оскільки ст. 44-3 КУпАП (в редакції, станом на дату вчинення правопорушення) суб`єкт правопорушення є загальним, а не спеціальним.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості врахувати доводи захисника про наявність колізії щодо норм ст.44-3 КУпАП, оскільки ця норма законодавцем уточнювалась та удосконалювалась. Ця стаття була доповнена ч.2 де законодавцем передбачено спеціального суб`єкта громадян, але, разом з цим, будь-яких змін щодо диспозиції ч.1 ст. 44-3 КУпАП законодавцем не зроблено. Вказані обставини свідчать про безпідставність доводів апелянта щодо неможливості притягнення до відповідальності водія транспортного засобу за ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що прирозгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 КУпАП.

Посилання апелянта на те, що працівниками поліції не підтверджено, що в салоні автобусу перебувало 27 осіб, спростовуються матеріалами справи, а саме відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції з якого вбачається, що автобус «I-VAN», д.н.з. НОМЕР_2 здійснював перевезення пасажирів та під час зупинки з автобусу вийшло 27 пасажирів, які були перераховані працівниками поліції.

Крім того, відповідно до відомостей письмових пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які були залучені поліцейськими в якості свідків та в своїх письмових пояснення вказали, що водій транспортного засобу «I-VAN», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_4 25.11.2020 року близько 12:00 год. під час здійснення руху за автобусним маршрутом № 255Е перевозив пасажирів в кількості 27 осіб, чим перевищив дозволену кількість місць для сидіння. (а.с. 3,4).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що прирозгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що письмові пояснення свідків без їх допиту в судовому засіданні є неналежними доказами у справі, апеляційний суд до уваги не приймає та зазначає, що виходячи з вимог норм статті 272, пункту 5 частини 1 статті 278 КУпАП допит свідків є правом суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, а не обов`язком.

При цьому, суд враховує всю сукупність доказів, які походять з різних джерел.

В цій справі суд апеляційної інстанції не вбачає будь-яких суперечностей, а тому, не вбачається необхідності перевірки окремих документів, в тому числі і пояснень свідків, які цілком узгоджуються з рештою відомостей на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .

Крім того, письмове клопотання з певним обґрунтуванням про допит свідків при розгляді справи, як в районному суді так і під час апеляційного перегляду справи не заявлялось.

Доводи апеляційної скарги про те, що на водія автобуса не покладено обов`язку щодо контролю кількості пасажирів під час зупинки та висадки на зупинках є безпідставними.

Відповідно до підпункту 4 пункту 148 розділу ІV «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспортну» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (к редакції постанови КМ від 26.09.2007 № 1184) водій автобусу має право не допускати до поїздки пасажира, якщо в салоні відсутні вільні місця.

Отже, в умовах епідемічної небезпеки на території м. Харкова, будучи суб`єктом відповідальності за статтею 44-3 КУпАП, при заповнюваності автобусу пасажирами у кількості, яка перевищує кількості місць для сидіння, ОСОБА_1 мав право відмовити пасажирам у їх перевезенні.

Твердження апелянта на те, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 втратив чинність та відповідно до ст.8 КУпАП , ОСОБА_1 звільняється від відповідальності, оскільки в такому разі застосовується закон, який пом`якшує або скасовує відповідальність за адміністративні правопорушення є помилковим та таким, що не ґрунтується на чинному законодавстві України.

Так, ст. 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Як вбачається з матеріалів провадження на час вчинення адміністративного правопорушення, а саме 25.11.2020 року дії ОСОБА_1 суперечили вимогам п.п. 9 п.10 Постанови КМУ №641 від 22.07.2020 року, який дійсно, втратив чинність на підставі Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року. Тобто скасування положень постанови КМУ відбулося після складання протоколу про адміністративну відповідальність.

Натомість, разом з цим, п.п. 8 п. 2-2 Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року встановлено, що з 17 червня 2021 р. на території України встановлюється зелений рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється: здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб.

Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та здійснює контроль за використанням пасажирами під час перевезення засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Таким чином, як на час складання адміністративного протоколу так і на час розгляду справи апеляційним судом, підзаконним нормативно-правовим актом встановлено заборону на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу, визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи.

Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які викликають необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, під час перегляду постанови судді за доводами апеляційної скарги захисника Шевцової Ю.В. апеляційним судом не встановлено підстав для її скасування та закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 1 статті 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Шевцової Ю.В. - залишити без задоволення, а постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков