ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2136/21 Головуючий в 1 інст. Клименко Л.В.
Провадження № 33/807/460/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, іпн: НОМЕР_1 , який працює водієм МТЗ № 80 ТОВ «Альянс-Груп», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн., з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік, стягнуто судовий збір, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, 21 квітня 2021 року о 6 годині 26 хвилин, водій ОСОБА_1 , поблизу будинку № 24 по пр. Соборному в м. Запоріжжі, керував транспортним засобом Mercedes - Benz Sprinter 310D реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння. Медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку в медичному закладі у лікаря-нарколога та підтверджується висновком медичного закладу № 2107 від 21.04.2021 року, чим порушив п. 2.9 а Правил дорожнього руху України. Від керування транспортним засобом відсторонений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належним чином не повідомляв його про дату і час судового розгляду справи, вказаним суд першої інстанції позбавив його можливості прийняти участь в розгляді справи про притягнення його до відповідальності. Суд першої інстанції порушив права апелянта щодо забезпечення можливості надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, тощо.

В судове засідання, яке було призначене на 13 травня 2021 року, апелянт зазначає, що він не зміг з`явитися в зв`язку із хворобою, про що до суду подав заяву з проханням перенести судове засідання. Про судове засідання, яке було призначене на 26 травня 2021 року, апелянт не був повідомлений належним чином, судової повістки до суду, в т.ч. і СМС- повідомлень, про які зазначає районний суд в постанові - не отримував.

В свою чергу, апелянт наголошує, що протокол про адміністративне правопорушення від 21 квітня 2021 року оформлений з порушеннями, та не може бути належним доказом підтвердження вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, рапорт працівника поліції не є доказом вчинення вказаного правопорушення.

Також зазначає, що відео в матеріалах справи не може вважатися належним і допустимим доказом вчинення правопорушення, так як невідомо за допомогою яких технічних засобів його здійснено, та не підтверджує факт, що він здійснював керування транспортного засобу.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази його вини та прийшов до помилкових висновків.

Просить суд апеляційної інстанції постанову районного суду від 26 травня 2021 року скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Згідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вбачається з матеріалів справи, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху.

З огляду на матеріали справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини, передбаченні ст. 280 КУпАП, щодо вчинення правопорушення і вини ОСОБА_1 , та прийняв постанову у відповідності з вимогами ст.ст. 283, 284 КУпАП на підставі наявних у справі та досліджених в судовому засіданні доказів, які оцінені судом першої інстанції в їх сукупності, у відповідності з вимогами ст.ст. 251, 252 КУпАП, що відображено у мотивувальній частині постанови суду.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до вимог п. 2.9(а) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно вимог п. 2.5 ПДР України зазначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, по третє- відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інтонації вважає, що винуватість ОСОБА_1 , за встановлених суддею місцевого суду обставин, у порушенні вимог п. 2.9 «а» ПДР України доводиться такими доказами:протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №188278 від 21 квітня 2021 року (а.с.1); направленням на огляд водія (а.с.3); медичним висновком КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради (а.с.4); відеозаписом правопорушення (а.с.7).

Висновки суду першої інстанції, в основу якого покладено висновок лікарня від 21 квітня 2021 року (а.с.4) є логічними та такими, що узгоджуються з іншими доказами по справі, беззаперечно поза розумним сумнівом встановлює винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки вони є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, доводи апелянта про розгляд справи за його відсутності, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки стаття 268 КУпАП не містить заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Окрім того, суд вважає, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд складеного відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення (підтверджується особистим підписом у протоколі в графах «зі змістом протоколу ознайомлений, копію отримав, внесені про мене дані правильні»), розгляду справи в суді (підписом у графі протоколу «ознайомлений з місцем та часом розгляду справи») (а.с.1).

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції ОСОБА_1 неодноразово надсилались повістки із викликом до судових засідань щодо розгляду складеного відносно нього протоколу, за адресою, вказаною в ньому.

Суд апеляційної інстанції також намагався вжити всіх заходів для виклику ОСОБА_1 до судового засідання, але конверт був повернутий до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 17.10.2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» у випадку відкладення розгляду справи про адміністративні правопорушення за клопотанням учасників судового розгляду строк накладення адміністративного стягнення, передбачений статтею 38 КУпАП, обчислюється починаючи з дня вчинення адміністративного правопорушення, а при триваючому правопорушенні - починаючи з дня його виявлення. Можливість зупинення цього строку у зв`язку з перенесенням розгляду справи не передбачено, крім випадку, визначеного частиною четвертою статті 277 КУпАП.

Велика палата Верховного суду у постанові від 23 серпня 2018 року у справі №11-237сап18 звернула увагу, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на особисту участь при розгляді її справи чи участь її адвоката встановлене ч. 1 ст. 268 та ч. 6 ст. 294 КУпАП, не є абсолютним.

Крім того, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Верховним Судом в п. 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 також зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд наголошує, що з огляду на принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суди мають проводити розгляд справ за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання КУпАП, яким є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що розгляд справи за відсутністю апелянта не є порушенням прав і свобод останнього та не є підставою для скасування судового рішення в цій справі.

Доводи апелянта про те, що він не здійснював керування транспортним засобом, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони спростовуються повністю матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

За п.1 ст. 8 Конвенції про дорожній рух, яку ратифіковано із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74 «Каждое транспортное средство или состав транспортних средств, которые находятся в движении, должны иметь водителя».

Так, переглядаючи матеріали справи встановлено, що зупинення транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 підтверджується відеозаписом найменуванням «ААБ188278» (а.с.7), яким показано, що працівники поліції зупинили транспортний засіб д.н. НОМЕР_2 на перехресті, поблизу будинку №24 по пр.. Соборному, що у м. Запоріжжя. З місця водія, вийшов гр. ОСОБА_1 .

Окрім того, ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення надав права на керування автомобіля, технічних паспорт автомобіля д.н. НОМЕР_2 , будь-яких заперечень щодо дій працівників поліції не вказував, що додатково спростовує доводи апелянта в цій частині.

Суд частково погоджується з доводами апелянта, що рапорт працівника поліції не може бути доказом винуватості, але в той час інші докази в справі підтверджують те, що ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР України, тобто вчинив інкриміноване правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Щодо недопустимості доказів у вигляді відеозаписів, суд зазначає наступне.

Вказаними відеозаписами, вбачається, що ОСОБА_1 було зупинено на пр. Соборному, після чого працівники поліції виявили ознаки наркотичного сп`яніння. Відеозаписами підтверджується, що ОСОБА_1 проходив огляд в медичній установі.

Таким чином, вбачається, що вказані відеозаписи не містять протиріч із іншими матеріалами справи, а навпаки логічно узгоджуються між собою та підтверджують винуватість ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги захисника зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Тобто, адміністративному правопорушенню властиві такі загально-правові ознаки, як протиправність дій, суспільна шкідливість, винуватість, караність за порушення встановленого порядку.

Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ст. 130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням.

Враховуючи матеріали справи та особу порушника, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 будучи водієм маршрутного транспортного засобу за маршрутом №80, що у м. Запоріжжі, знаючи ПДР України, що керування автомобілем в будь-якому стані сп`яніння заборонено, нехтуючи повагою до інших учасників дорожнього руху, пасажирів автобусу та свідомо не виконуючи вимоги ПДР України скоїв порушення за п.2.9 «а» ПДР України, що свідчить про підвищену суспільну шкідливість.

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів на певний строк, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 331/2136/21