ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Косіцина В.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали, які надійшли з Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління національної поліції в Одеській області 20.08.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2021 року до суду надійшли матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні 26.08.2021 року ОСОБА_1 вину заперечувала, зазначила, що в тот день домашнє насильство по відношенню неї здійснив її колишній чоловік ОСОБА_2 , їх син викликав поліцію та заяву чоловік написав у відповідь на її, за порадою адвоката.

В судовому засіданні 26.08.2021 року суд оголосив перерву до 27.08.2021 року, в яке учасники не зявились, у звзяку з чим постанову суд виносить в порядку письмового провадження, фіксація судового процесу не здійснюється.

Із матеріалів справи про притягнення до адміністративної відповідальності вбачається, що 09.07.2021 року о 16 годині 00 хвилин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 застосувала фізичну силу та висловлювалась нецензурною лайкою по відношенню до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , чим вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру та вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності в судовому засідання ОСОБА_1 пояснила, що стався обопільний конфлікт, в ході якого вона голосно виказала невдоволення щодо ОСОБА_2 .

На підтвердження вини, орган, що склав адміністративний протокол посилається на протокол про адміністративне правопорушення від 09.07.2021 року серія ВАБ №704745; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 09.07.2021 року; пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09.07.2021 року; форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства; копію протоколу про адміністративне правопорушення серія ВАБ №704744 від 09.07.2021 року.

Так, в результаті аналізу досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що зібраних органами поліції доказів недостатньо для визнання ОСОБА_1 винною у скоєнні інкримінованого правопорушення. Відсутність достатніх доказів тягне за собою в даному випадку недоведеність події правопорушення і як наслідок відсутність об`єктивної сторони складу інкримінованого їй діяння.

Так, відповідно до ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до вимог ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності (ст. 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Відповідно до приписів ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В матеріалах справи наявні лише пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких вбачається, що між ними стався конфлікт на побутовому грунті, в ході якого їх син викликав поліцію, з метою попередження неприємних ситуацій, а при спілкуванні з поліцією, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з заявами відносно один одного.

В той же час, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 в якості свідка показав, що 09.07.2021 року він дійсно викликав поліцію, оскільки його батьки, які проживають на одній площі, після розлучення, посварились та в цей час батько поводив себе агресивно. ОСОБА_2 звернувся до поліції з зустрічною заявою щодо матері.

При цьому, вказав, що протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №704744 від 09.07.2021 року перебуває на розгляді в провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Осііка Д.В.

Також, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні взагалі будь-які пояснення сторонніх осіб, у яких мали б бути відібрані пояснення, які можливо б було дослідити в судовому засіданні для встановлення істини та які могли б підтвердити чи спростувати обставини начебто вчинення ОСОБА_1 вказаного у протоколі правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України.

Разом з тим, жодних інших доказів, як то аудіо, фото чи відеозапис вказаних в протоколі подій, з чого можливо було б зробити висновок про винуватість чи невинуватість особи, яка притягається до відповідальності та встановити істину по справі, до матеріалів справи не додано та органом, що склав протокол не вилучалось.

За змістом ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення, що тягнуть за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до семи діб.

Так, об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання фізичної або психологічної шкоди.

Тобто,стаття 173-2КУпАПпередбачає настанняадміністративної відповідальностісаме завчинення домашньогонасильства.Будь-якасуперечка чиконфлікт,які виникаютьміж родичами,не можутьоднозначно трактуватись,як домашнєнасильство.

Із наданих матеріалів випливає, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний обопільний конфлікт.

Проте, дані обставини не були перевірені, органом, яким складено протокол.

Водночас, суд зауважує, що мотиву у ОСОБА_1 на спричинення будь-якої шкоди не було, а він мав на меті лише виконання його прохання.

Зі змісту протоколу не вбачається факту вчинення ОСОБА_1 вчинення домашнього насильства, оскільки при складані протоколу не було вказано ознак складу правопорушення, та обставин вчинення правопорушення.

Таким чином, обставини викладені у протоколі не підтверджуються доказами наявними в справі.

Отже, як випливає з матеріалів справи, факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, як це зазначено в протоколі, органом, що склав протокол не було встановлено.

Відповідно до ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Згідно ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Виходячи з того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження факту скоєння особою, яка притягається до адміністративної відповідальності адміністративного правопорушення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)». Таким чином, суд має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчинення адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено перед судом. Суд також не має права самостійно вишукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином перебиратиме на себе функції обвинувача, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, на підставі аналізу всього вищевказаного, суд не вбачає в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, а тому провадження по адміністративній справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 24, 33, 173-2, 221, 247, 268, 283, 284 Кодексу України «Про адміністративні правопорушення», суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя Косіцина В.В.