ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 6452/600/21 Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В.М.
Провадження № 33/818/1014/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю секретаря Вакула Н.С., потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року, стосовно ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_2 , 1984 року народження, громадянин України, мешканець м. Харкова,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір в розмірі 454 грн.

Постановою встановлено, що 20.12.2020 року о 21 год. 55 хв. у м. Харкові вул. Суздальські Ряди, 9, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху допустив зіткнення з автомобілем «Рено», д.н.з. НОМЕР_2 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим було порушено п. 10.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року скасувати.

Посилався на те, що в день скоєння дорожньо-транспортної пригоди протокол не складався, а до органів поліції для складання протоколу він не викликався.

Вказує, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання про повернення матеріалів справи на до оформлення, оскільки протокол про адміністративне правопорушення складений із порушеннями, а відомості, які в ньому зафіксовані не відповідають дійсності. Зазначає, що не отримав під розпис копію протоколу. Вказує, що працівники поліції не відібрали пояснення у свідка ОСОБА_3 , яка була присутня під час ДТП. Також вказує, що протокол не може бути доказом у справі, а потерпілий в суді не допитувався. Вказує, що інша особа рухалась по зустрічній смузі руху у попутному напрямку і саме вона винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

В резолютивній частині своєї апеляційної скарги (арк. 32) ОСОБА_2 зазначив, що справу просить розглядати без його участі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268 та 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 без його участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілого ОСОБА_1 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав постанову судді законною і обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у матеріалах справи, суд першої інстанції не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_2 щодо порушення Правил дорожнього руху України.

Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої ОСОБА_2 апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме: відомості протоколу про адміністративне правопорушення, відомості схеми місця ДТП, пояснення учасників справи.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), ОСОБА_2 керуючи автомобілем, при зміні напрямку руху, допустив зіткнення з автомобілем «РЕНО». При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Крім того, копія цього протоколу була поштовим зв`язком направлена ОСОБА_2 , про що свідчить відповідна відмітка працівника поліції у цьому протоколі та відсутність його копії у матеріалах справи.

Належить взяти до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи, що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_2 не оскаржувалися, а тому твердження апелянта щодо незаконності дій працівників поліції під час складання протоколу суд апеляційної інстанції розцінює як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції допитаний потерпілий ОСОБА_1 , який повідомив, що 20.12.2020 року він рухався по вул. Суздальські ряди біля буд. № 9 у крайньому лівому ряді своєї смуги руху у напрямку Бурсацького спуску. Під час руху, він помітив, що з другорядної дороги, праворуч від нього, на проїжджу частину виїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_2 . Після цього, автомобіль ОСОБА_2 різко почав здійснювати маневр повороту ліворуч у напрямку зустрічної смуги руху перед його автомобілем, та здійснив зіткнення з автомобілем потерпілого.

В своїй апеляційній скарзі, а також в своїх письмових поясненнях, які він надавав працівникам поліції безпосередньо після скоєння ДТП, ОСОБА_2 зазначав, що саме він рухався у крайньому лівому ряді смуги руху по якій він рухався та під час здійснення маневру розвороту ліворуч з його автомобілем зіткнувся автомобіль під керуванням потерпілого, який рухався по зустрічній смузі руху.

Суд апеляційної інстанції ставиться критично до пояснень ОСОБА_2 та вважає пояснення потерпілого ОСОБА_1 такими, що заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до відомостей схеми місця ДТП (арк. 2), місце зіткнення транспортних засобів під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розташоване на смузі руху транспортних засобів у напрямку Бурсацького спуску.

Оскільки схема місця ДТП беззаперечно підписана власноручно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що водії погодились з тим, що місце зіткнення автомобілів відповідає місцю, яке зафіксоване працівником поліції у схемі.

Отже, твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 рухався по зустрічній смузі руху у попутному з ним напрямку не відповідає дійсності, оскільки у такому разі дорожньо-транспортна пригода мала статись на зустрічній смузі руху.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_1 пояснив, що він побачив, як автомобіль під керуванням ОСОБА_2 різко почав здійснювати маневр розвороту ліворуч і намагався об`їхати цей автомобіль з лівої сторони, але не встиг і відбулась ДТП.

Ці пояснення об`єктивно пояснюють розташування автомобіля потерпілого після дорожньо-транспортної пригоди на зустрічній смузі його руху.

Крім того, характер пошкоджень транспортних засобів, які зафіксовані у схемі місця ДТП об`єктивно свідчать саме про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 скоїв зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_1 , оскільки у автомобіля під керуванням ОСОБА_2 пошкоджено передній бампер зліва, ліва передня блок фара, ліве переднє крило, а у автомобіля під керуванням ОСОБА_1 пошкоджено права передня та задня двері, правий поріг та заднє праве крило.

Такі пошкодження об`єктивно свідчать про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 здійснив зіткнення своєю передньою лівою частиною у праву бокову частину автомобіля під керуванням ОСОБА_1 . Об`єктивно вбачається, що своєю правою боковою частиною автомобіль під керуванням ОСОБА_1 не міг здійснити зіткнення з передньою лівою частиною автомобілю під керуванням ОСОБА_2 .

Поряд з цим, твердження апелянта про те, що працівники поліції і суд першої інстанції не допитали свідка ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки ані в протоколі, ані в будь-яких інших матеріалах справи не зазначено свідків, які були очевидцями цієї дорожньо-транспортної пригоди. Навіть в своїх письмових поясненнях, які ОСОБА_2 надавав працівникам поліції безпосередньо на місці події ДТП, він не вказував про існування свідка ОСОБА_3 , яка була безпосереднім свідком ДТП, а тому суд апеляційної інстанції розцінює це як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Крім того, суд першої інстанції залишив клопотання ОСОБА_2 про проведення експертизи без задоволення, вказавши про його необґрунтованість по відношенню до ПДР.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції розглянуто клопотання ОСОБА_2 про призначення експертизи і прийнято обґрунтоване рішення. Також слід зауважити, що до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 з клопотаннями про проведення судової експертизи не звертався, а тому суд апеляційної інстанції за доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання призначення експертизи у цій справі.

Крім того, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення складений не в день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а пізніше.

Відповідно до відомостей рапорту працівника поліції (арк. 5) вбачається, що оскільки показання учасників ДТП різні та жоден з них свою вину не визнає, встановити на місці пригоди особу, яка винна у ДТП не виявляється можливим, що обумовило працівника поліції спрямувати матеріали ДТП др. Управління патрульної поліції для з`ясування обставин по цій справі та складення протоколу.

Отже такі твердження апелянта є необґрунтованими.

З огляду на вищенаведені обставини, вочевидь неможна погодитись з апеляційними доводами ОСОБА_2 про відсутність в його діях ознак правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому його апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність саме в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_2 п. 10.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 п.10.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.124 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року щодо притягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков