Номер провадження 3/521/2897/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Граніна В.Л.,

при секретарі Шкребтієнко Г.М.,

за участю:

представника Одеської митниці Держмитслужби Білобородової Н.О.,

захисника особи адвоката Єршова Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу, що надійшла з Одеської митниці Держмитслужби за протоколом складеним відносно громадянина Греції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого стюардом фірми перевізника «Akis Travel» (Афіни, Греція), який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками порушення митних правил, передбачених ст. 472 МК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов протокол №0699/50000/20 від 02.07.2020 року про порушення митних правил з відповідними матеріалами, у відношенні гр. ОСОБА_1 за ознаками скоєння правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України.

З вищезазначеного протоколу про порушення митних правил вбачається, що 02.07.2020 року о 17 годин 14 хвилин в пункт пропуску «Рені Джюрджюлешть» митного поста «Ізмаїльський» Одеської митниці Держмитслужби прибув пасажирський автобус марки «NEOPLAN», д/н НОМЕР_1 , реєстрації Болгарії, який прямував з Греції (Афіни) до України (Київ), у складі екіпажу якого переміщувався стюард гр. ОСОБА_1 .

На підставі оцінки та аналізу ризиків, для проведення поглибленого догляду даного транспортного засобу та особистих речей пасажирам та екіпажу було запропоновано заповнити митні декларації. Після заповнення митних декларацій під час огляду особистих речей пасажирів і екіпажу та транспортного засобу на спальному місці для відпочинку водіїв без ознак приховування виявлено 74 шкурки з натурального хутра. Виявлення даного товару стало можливе після звичайного візуального огляду спального місця для відпочинку водіїв без застосування технічних засобів митного контролю. Зазначені шкурки з натурального хутра належать гр. ОСОБА_1 .

На підставі вказаних обставин, посадовими особами митниці було складено протокол про порушення митних правил за ст. 472 МК України.

Захисник гр. ОСОБА_1 у судовому засіданні надав пояснення по суті обставин, викладених у протоколі, відповідно до яких просив провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Представник митниці у судовому засіданні вважав, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, винна у вчиненні адміністративного правопорушення, її вина підтверджується зібраними у справі доказами, і тому необхідно притягнути її до відповідальності за ст. 472 МК України та застосувати стягнення відповідно до санкції вказаної статті.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників процесу, суд не знаходить достатніх підстав для визнання особи винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України, за кваліфікуючими ознаками: недекларування товарів, що переміщуються через митний кордон України, тобто незаявлення за встановленою формою точних відомостей про товари, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України, тому провадження по справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Як вбачається з протоколу про порушення митних правил, 02.07.2020 року о 17 годин 14 хвилин в пункт пропуску «Рені Джюрджюлешть» митного поста «Ізмаїльський» Одеської митниці Держмитслужби прибув пасажирський автобус марки «NEOPLAN», д/н НОМЕР_1 , реєстрації Болгарії, який прямував з Греції (Афіни) до України (Київ), у складі екіпажу якого переміщувався стюард гр. ОСОБА_1 .

На підставі оцінки та аналізу ризиків, для проведення поглибленого догляду даного транспортного засобу та особистих речей пасажирам та екіпажу було запропоновано заповнити митні декларації. Після заповнення митних декларацій під час огляду особистих речей пасажирів і екіпажу та транспортного засобу на спальному місці для відпочинку водіїв без ознак приховування виявлено 74 шкурки з натурального хутра. Виявлення даного товару стало можливе після звичайного візуального огляду спального місця для відпочинку водіїв без застосування технічних засобів митного контролю.

З огляду на викладене, посадова особа митниці дійшла висновку, що усі виявлені шкурки належать гр. ОСОБА_1 , який їх не задекларував за встановленою формою.

Однак, дана обставина матеріалами справи не підтверджена, так як працівниками митниці не надано належних та допустимих доказів, що гр. ОСОБА_1 є єдиним власником виявлених шкурок.

Крім цього, даний факт спростовується наданими захисником доказами, а саме листом від гр. ОСОБА_1 , яким надіслані пояснення його колег, які також 02.07.2020 прямували на вищевказаному автобусі компанії «AKIS TRAVEL», сполученням Греція (м.Афіни) - Україна (м.Київ). З даного листа вбачається, що окрім ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) в зазначеному автобусі прямували водій ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) та інші працівники компанії «AKIS TRAVEL» в якості пасажирів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ).

Під час слідування за вказаним маршрутом по території Молдови, автобус здійснював зупинку на одній із заправок, на якій до водія ( ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 )), стюарда ( ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 )) та вказаних пасажирів ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 )), підійшов не знайомий чоловік і запропонував купити міхові шкурки, білого кольору по 10 доларів США за штуку та світло-коричневого кольору по 15 доларів США за штуку. В подальшому, ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), вирішили купити ці шкурки, кожний в різній кількості, а саме: ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) 6 шт. білих та 9 шт. світло-коричневих, вартістю 195 доларів США; ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) 6 шт. білих та 8 шт. світло-коричневих, вартістю 180 доларів США; Саввіді Олег 5 шт. білих та 10 шт. світло-коричневих, вартістю 200 доларів США; ОСОБА_7 5 шт. білих та 10 шт. світло-коричневих, вартістю 200 доларів США; ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) 5 шт. білих та 10 шт. світло-коричневих, вартістю 200 доларів США.

Зазначені факти та події підтвердженні поясненнями ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), що були досліджені у судовому засіданні, які також повідомили, що під час перетинання кордону вони не вказали в митних деклараціях про наявність цих шкурок, оскільки їх вартість на кожну особу не перевищувала 500 Євро.

Слід зазначити, що судом справа поверталася для проведення додаткової перевірки, під час якої, зокрема, працівники митниці повинні були допитати у встановленому законом порядку вказаних осіб на предмет обставин, викладених в поясненнях. Однак, зазначені дії працівниками митниці виконані не були.

Враховуючи, що наявні в матеріалах справи пояснення ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) надані ними власноруч та завірені нотаріально нотаріусом Республіки Молдова, про що свідчить наявність печатки нотаріуса на кожному поясненні. Документальне спростування даного факту нотаріального засвідчення особистих пояснень цих осіб матеріали справи не містять. Отже, сумніви митниці щодо легітимності походження наданих суду пояснень зазначених осіб не ґрунтуються на жодному належному доказі.

Отже, матеріали справи не доведено, що виявлені 74 шкурки з натурального хутра належать безпосередньо гр. ОСОБА_1 , та спростовується наданими стороною захисту доказами.

Що стосується вартості товару, то суд не може погодитися з наданою митним органом оцінкою, виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявний висновок Одеського управління експертизи та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби від 12.11.2020 року №-0922, відповідно до якого середня ринкова вартість однієї шкурки шиншили білого забарвлення становить 1741,81 грн., а однієї шкурки соболя коричневого забарвлення становить 4192,02 грн. Як зазначено у висновку, для визначення вартості цих товарів використано порівняльний підхід та інформацію з мережі Інтернет, зокрема зазначено посилання на сайт OLX.UA. При цьому, як зазначено у даному висновку, товарознавче дослідження проводилось без проб та зразків шкурок, а тільки на підставі постанови про призначення експертизи та висновку зоологічної експертизи від 15.10.2020 року №16/20 Одеського національного університету імені І.І. Мечникова.

Відповідно до ст. 368 МК України, для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, інших документах роздрібної торгівлі, які містять відомості щодо вартості таких товарів.

Так, митницею взята вартість товарів, яка визначена у висновку і є середньою ринковою вартістю на території України. Даний ціновий висновок не може бути взятий до уваги судом, оскільки хутряні шкурки були придбані за межами України та перевозились через територію України транзитом, жодних підстав вважати, що цей товар мав бути залишеним в Україні не має. Таким чином, до вартості вказаних товарів не можуть бути включені усі додаткові складові, які притаманні товарам, що пройшли митне оформлення (ринкова вартість).

Також з метою визначення у встановленому законом порядку вартості безпосередніх товарів, які переміщувалися через митний кордон, з урахуванням, зокрема, таких складових як: якість, вид, розмір, витрати на транспортування, конкурентоспроможність, сезонні надбавки, перепродаж між продавцями, сплачених митних платежів, в разі ввезення товарів з інших країн, тощо, матеріали справи поверталися до Одеської митниці Держмитслужби.

Однак, такі вимоги виконані не були, тому суд робить висновок та дає правову оцінку на підставі наявних у матеріалах справи даних.

Товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами (стаття 374 МК України).

Статтею 257 МК України визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ Порядку заповнення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.05.2012 № 614, у пункті 4 декларації зазначаються «Відомості про товари, що підлягають обов`язковому письмовому декларуванню та/або оподаткуванню митними платежами, товари, переміщення яких через державний кордон України заборонено або здійснюється за дозвільними документами, що видаються органами виконавчої влади, та інші товари, що декларуються письмово за бажанням громадянина або на вимогу митного органу» наводяться детальні відомості про: товари, зазначені в підпункті 3.3 пункту 3 декларації; товари, що переміщуються в обсягах, які підлягають оподаткуванню; інші товари, що декларуються письмово за бажанням громадянина або на вимогу митного органу.

Для визначення складу правопорушення необхідно враховувати, що товари, транспортні засоби мають бути такими, що підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України.

В даному випадку посадовою особою митниці, під час складання протоколу про порушення митних правил, не встановлена вартість переміщуваних товарів. При цьому, працівником митниці також не встановлена й мета ввезення цих шкурок, (зокрема: подальше вивезення з території України до Греції, транзитне переміщення, тощо). Так, інформація для громадян іншої держави (Греції) про вартісні характеристики шкурок на території України може бути невідомою або недоступною, тому під час перетинання митного кордону України використовують ціну, за яку вони були придбані, в тому числі і для цілей оподаткування.

Враховуючи вищевикладене, посадова особа Одеської митниці Держмитслужби, даючи оцінку діям гр. ОСОБА_1 , не з`ясувала, кому саме належать виявлені шкурки, ціну, за яку вони були придбані, тому помилково прийшла до висновку про наявність у діях особи складу порушення митних правил, передбачених ст. 472 МК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень ст. 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений законодавством України порядок переміщення товарів через митний кордон України і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до ст. 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачати.

У відповідності до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, суддя зобов`язаний повно та всебічно з`ясувати усі обставини справи, зокрема, чи мало місце адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають суттєве значення для правильного її вирішення при цьому, встановити істину по справі необхідно з аналізу наявних доказів, які відповідно чинного законодавства, представляють собою будь які фактичні дані, які підтверджують або спростовують ті чи інші обставини і мають суттєве значення для правильного вирішення справи по суті.

Диспозицією ст. 472 МК України передбачено, що відповідальність настає через недекларування товарів, що переміщуються через митний кордон України, тобто не заявлення за встановленою формою точних та достовірних даних про товар. Тобто, відповідальність може наступати лише у випадку, коли особі відомі усі необхідні реквізити товару, що підтверджуються відповідними документами, однак особа їх не декларує за встановленою формою.

Отже, основним безпосереднім об`єктом правопорушення за даною нормою закону є встановлений порядок переміщення товарів через митний кордон України, а об`єктивною стороною є дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України, тобто, активна поведінка (вчинок) особи.

Суб`єктивна сторона передбачає наявність умислу чи необережності, тобто винний у скоєнні правопорушення чітко розуміє та усвідомлює, чи може та повинен передбачати обставини і характер незаконного недекларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, тобто, незаявлення за встановленою формою точних та достовірних відомостей (наявність, найменування або назва, кількість тощо) про товари, транспортні засоби комерційного призначення, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України.

Статтею 495 МК України та статтями 251, 252 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім цього, слід зазначити, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення". Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції, "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

У рішенні у справі "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Аналогічну правову позицію визначив Постановою від 31.01.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 760/10803/15-а (адміністративне провадження № К/9901/19074/18): один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Митним органом не надано належних доказів вартості товару, а також не доведено факт належності виявлених шкурок саме одній особі, отже, такі посилання ґрунтуються лише на припущеннях, без підтвердження належними доказами.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Попри це, хотілося б звернути увагу на те, що процес про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення митних правил (рішення по справах «Надточій проти України» та «Гурепка проти України»).

Виходячи з положень ст.ст. 8, 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Отже, суд, аналізуючи вищевикладені обставини, враховуючи наведені норми та керуючись конституційним принципом презумпції невинуватості, вказаним в ст. 62 Конституції України (тобто, вина особи, яка притягається до відповідальності повинна бути доведена органом який склав протокол, а доводи вини повинні ґрунтуватися на доказах, об`єктивність яких не викликала б жодних сумнівів), вважає, що вина особи у скоєні адміністративного правопорушення не доведена, а тому провадження по справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 528 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя) виносить одну з постанов, передбачених частиною першою статті 527 цього Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 527 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя), що розглядає справу, виносить, зокрема, постанову про закриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у діях особи відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України, що є підставою для закриття провадження по справі, відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП.

Згідно ст. 283 КУпАП, постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи.

Статтею 265 КУпАП встановлено, що речі і документи, що є знаряддям або безпосереднім об`єктом правопорушення, виявлені під час затримання, особистого огляду або огляду речей, вилучаються посадовими особами органів, зазначених у статтях 234-1, 234-2, 244-4, 262 і 264 цього Кодексу. Вилучені речі і документи зберігаються до розгляду справи про адміністративне правопорушення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням із Державною судовою адміністрацією України, а після розгляду справи, залежно від результатів її розгляду, їх у встановленому порядку конфіскують, або повертають володільцеві, або знищують, а при оплатному вилученні речей реалізують.

Отже, керуючись наведеними нормами, а також враховуючи правову позицію Верховного суду викладену в постанові суду від 15.04.2020 року №400/548/19, у зв`язку з закриттям провадження по справі, товар, вилучений відповідно до протоколу, підлягає поверненню особі у якої він був вилучений, тобто гр. ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі у встановленому законом порядку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 268, 460, 472, 527, 528, 529 МК України, ч.1 п.1 ст. 247, ст. ст. 283, 284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 закрити, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України.

Товар, вилучений згідно протоколу про порушення митних правил №0699/50000/20 повернути гр. ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі, в установленому законом порядку.

Постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або митним органом, який здійснював провадження у цій справі протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Головуючий