ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2324/20 (2 т.) Головуючий суддя І інстанції Гуменний З.І.
Провадження № 33/818/301/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К. за участю секретаря Вакула Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 28 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_1 , -

п о с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1964 року народження, громадянин України, мешканець м. Слав`янська Донецької області, -

визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.188-28 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 306 грн.

З ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 11.06.2020 року о 10.40 год. водій ОСОБА_1 по вул. Жадановського, біля буд. 2 у м. Чугуїв, здійснював перевезення пасажирів за встановленим маршрутом «Харків-Печеніги» засобом загального користування, без погодження схеми маршруту руху з уповноваженим підрозділом національної поліції, не виконав законної вимоги поліцейського № 397 від 11.06.2020, виданої інспектором ВБДР Поліщуком О.А. стосовно заборони експлуатації транспортних засобів ст.. 52-3 Закону України «Про державний рух», ч.2 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», про що складений протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 183720 від 11.06.2020; та 12.06.2020 о 09.30 год. водій ОСОБА_1 по вул. Жадановського біля буд 2 м. Чугуїв, здійснював перевезення пасажирів за встановленим маршрутом «Харків-Печеніги» засобом загального користування, без погодження схеми маршруту руху з уповноваженим підрозділом національної поліції, не виконав законної вимоги поліцейського № 404 від 12.06.2020, виданої інспектором ВБДР Поліщуком О.А. стосовно заборони експлуатації транспортних засобів ст. 52-3 Закону України «Про державний рух», ч.2 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», ст.. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 516543 від 12.06.2020.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати судову постанову, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 516543 від 12.06.2020 року не зазначені час скоєння правопорушення та не зазначено час складання протоколу. Також посилається на те, що у прротоклі не зазначено найменування посади працівника поліції, який складав протокол. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують його вину, документи, які наявні в матеріалах справи складені працівниками поліції, які є зацікавленими особами. Вказує, що немає підтверджень того, що він здійснював перевезення пасажирів за маршрутом, зазначеним у протоколах. Вказує, що вимога йому не вручалась.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді, посилаючись на те, що він особисто в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймав, про час та місце розгляду справи не був належним чином повідомлений, а копію постанови отримав лише 22.09.2020 року, а апеляційну скаргу подав 28.09.2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В судове засіданні в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

18.08.2021 року до канцелярії суду надійшла телефонограма від ОСОБА_1 в якій він просив розглянути апеляційну скаргу без його участі, у зв`язку з зайнятістю на роботі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст..ст. 268 та 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції вбачає можливість розглядати апеляційну скаргу ОСОБА_1 за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст.245,251,252,280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-28 КУпАП.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 516543 від 12.06.2020 року, 12.06.2020 року об 09.30 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом здійснював перевезення пасажирів за встановленим маршрутом «Харків-Печеніги», засобом загального користування без погодження схеми маршруту руху з уповноваженим підрозділом Національної полівції не виконав законної вимоги № 404 від 12.06.2020 видану інспектором ВБДР Плоліщуком О.А. стосовно заборони експлуатації транспортного засобу ч.2 ст. 62 ЗУ «про Національну поліцію» ст.. 52-3 ЗУ «Про дорожній рух» ст.. 39 ЗУ «про автомобільний транспорт».

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ №183720 від 11.06.2020 року, 11.06.2020 року об 10.40 год. ОСОБА_1 здійснював перевезення пасажирів за встановленим маршрутом «Харків-Печеніги» засобом загального користування, без погодження схеми маршруту руху з уповноваженим підрозділом Національної поліції, не виконав законної вимоги поліцейського № 397 від 11.06.20 видану інспектором ВБДР Поліщуком О.А. стосовно заборони експлуатації транспортного засобу ст.. 52-3 ЗУ «про дорожній рух», ч.2 ст. 62 ЗУ «про національну поліцію».

З огляду на відомості, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ст.188-28 КУпАП, пославшись на те, що вина останнього підтверджується доказами, які є наявними в матеріалах справи.

Статтею 188-28 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб уповноважених підрозділів Національної поліції щодо усунення порушень правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Разом з тим, відповідно до п.1.4. Розділу І Наказу Міністерства транспорту та зв`язку № 278 від 07.05.2010 року «Про затвердження Порядку розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту» схема маршруту та розклад руху регулярних перевезень або відповідний примірник паспорта регулярних спеціальних перевезень пред`являються водієм автобуса під час здійснення перевезень пасажирів та перевізником за його місцезнаходженням для перевірки представникам Державної служби України з безпеки на транспорті під час здійснення ними державного контролю та представникам Державної автомобільної інспекції МВС України (далі - Державтоінспекція).

При цьому, слід враховувати, що пунктом 2.12 вищевказаного Наказу передбачено те, що Паспорт маршруту регулярних спеціальних перевезень (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) згідно з підпунктом 33 пункту 4«Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.97 № 341, погоджується відповідним підрозділом Державтоінспекції: міського маршруту - підрозділом Державтоінспекції міста; приміського та міжміського маршруту - підрозділом Державтоінспекції області за місцезнаходженням перевізника.

Крім того, у п. 3.3 Розділу ІІІ цього Наказу чітко зазначено, що паспорт маршруту регулярних спеціальних перевезень після розроблення надається на погодження до відповідних підрозділів Державтоінспекції МВС України, після чого - до організатора перевезень на відповідній території.

Аналізуючи, пункт 3.4 Розділу ІІІ Наказу вбачається, що підрозділи Державтоінспекції розглядають протягом 30 днів та в цей самий строк погоджують паспорти маршрутів (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) за умови дотримання вимог безпеки перевезень або надають обґрунтовану письмову відповідь із зазначенням причин відмови в погодженні.

У тексті Закону України «Про дорожній рух» слова «центральні органи державної виконавчої влади», «центральні органи державної виконавчої влади України», «підрозділи Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України», «Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України», «центральний орган виконавчої влади з питань нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі», «Міністерство охорони здоров`я України» в усіх відмінках та числах замінено відповідно словами «центральні органи виконавчої влади», «відповідні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху», «Міністерство внутрішніх справ України», «центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі», «центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я» у відповідному відмінку та числі згідно із Законом№ 5459-VI від 16.10.2012.

Також слід зазначити, що відповідно до наказу МВС України від 30 листопада 2015 року N 1532 «Про ліквідацію Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України, Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем при МВС, управлінь Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в Автономній Республіці Крим, областях», відповідно до пункту 12 частини другої статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, підпункту 20 пункту 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року N 878 (Постанова N 878), у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» та для забезпечення виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року N 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказано ліквідувати Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області (ідентифікаційний код 14319053).

За вищевказаних обставин, у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 23 грудня 2015 року № 901-VIII у п. 1 постановлено внести зміни до законодавчих актів України. Пункт 20 вищезазначеного закону містить низку підпунктів, які передбачають внесення змін до ЗУ«Про дорожній рух», а саме слова «Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху» замінити словами "Національної поліції".

Тобто, враховуючи відповідні зміни, у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про Національну поліцію» відбулася заміна назви органу «Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України» на органи «Національної поліції», функціональне призначення якого відповідно покладено на органи Національної поліції.

Поряд з цим, ОСОБА_1 у своїх апеляційних доводах стверджує про те, що судом першої інстанції не встановлено наявність законодавчо визначених підстав для дійсної заборони експлуатації транспортного засобу та з постанови суду першої інстанції не вбачається які саме вимоги Закону України «Про дорожній рух» порушив апелянт, судом апеляційної інстанції розцінюються як обраний спосіб захисту та спроба уникнути від відповідальності.

До повноважень Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідно до ЗУ «Про дорожній рух», а саме п.7 ст. 52-3, входить здійснення контролю за безпекою дорожнього руху під час надання послуг з перевезення пасажирів чи вантажів, у тому числі небезпечних, додержанням законодавства у зазначеній сфері, розробленням і видачею в установленому порядку документів щодо погодження маршрутів руху транспортних засобів під час дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Отже, працівник поліції видавши законну вимогу № 437 від 18.06.2020 року стосовно заборони руху та експлуатації транспортного засобу для перевезення пасажирів за маршрутом «Маріуполь-Харків» без погодженої схеми маршруту руху, правомірно вимагав заборонення експлуатації транспортного засобу, вказавши строк виконання вимоги негайним. Тобто, працівники поліції склали постанову про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.140 КУпАП, а саме за порушення визначеного законодавством порядку погодження з Міністерством внутрішніх справ України здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування. Водій, усвідомлюючи що не має права продовжувати перевезення пасажирів у зв`язку з отриманням законної вимоги (припису) на заборону експлуатації транспортного засобу порушив її та продовжив рух.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами провадження доводи апелянта про те, що вимоги поліцейського йому не вручалась, оскільки з матеріалів справи об`єктивено вбачається, що ОСОБА_1 особисто отримав вимоги №397 та №404 від 11.06.2020 року та від 12.06.2020 року відповідно, про що свідчать його особистий підпис у цих вимогах.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не може погодитись з обґрунтованістю вищевказаних доводів ОСОБА_1 та розцінює їх як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Поряд з цим, погодження паспортів маршрутів (в частині схеми автобусного маршруту та характеристики маршруту) здійснюється за умови дотримання вимог безпеки перевезень, в іншому випадку, якщо такі вимоги не дотримані відповідні органи надають обґрунтовану письмову відповідь із зазначенням причин відмови в погодженні. Зокрема, відповідно до п. 30 Розділу ІІ Постанови КМУ від 18 лютого 1997 р. № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевезення пасажирів за приміським та міжміським маршрутами, які виходять за межі території областей (міжобласні маршрути), здійснюється на підставі дозволу, який видається в установленому законодавством порядку. Витяг дозволу повинен перебувати в автобусі.

Аналізуючи норми законодавства слід зазначити, що до обов`язків водія погодження маршруту не відноситься, але до його обов`язків згідно п. 147 Розділу VI вищевказаної Постанови КМУ від 18 лютого 1997 р. № 176 входить мати із собою і пред`являти для перевірки уповноваженим особам передбачені законодавством документи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості враховувати вищевказані доводи апелянта, оскільки вони є безпідставними та спростовуються нормами чинного законодавства.

Разом з тим апелянт вказує, що протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог ст. 256 КУпАП.

Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що дії службової особи що складала протокол в порядку передбаченому чинним законодавством, не оскаржувалися, тобто останній не звертався до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України або до керівництва органів поліції, хоча мав для цього достатньо часу, що унеможливлює врахування доводів апелянта з приводу незгоди з відомостями протоколу та неправомірної зупинки транспортного засобу.

При цьому, слід врахувати, що відповідно до п.п.1 п.1 Розділу ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі протокол про адміністративне правопорушення (додаток 1) складається в письмовій формі відповідно до статті 254 КУпАП. До протоколу про адміністративне правопорушення долучаються письмові пояснення свідків правопорушення в разі їх наявності. Пункт2 вищезазначеного розділу передбачає, що протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. За наявності свідків і потерпілих протокол про адміністративне правопорушення підписується також цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу про адміністративне правопорушення в ньому робиться відповідний запис. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які долучаються до протоколу.

Крім того, з відомостей протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що він містить підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Тобто, підпис ОСОБА_1 вказує на те, що він обізнаний про наявність такого протоколу та відомостей, що в ньому зазначені. Також в протоколах про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 зазначив, що «..від пояснень відмовляюсь».

Отже, такі дії ОСОБА_1 свідчать про те, що він був ознайомлений зі змістом протоколів та погоджувався з тими відомостями, які були зафіксовані у цих протоколах.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом надати пояснення та зауваження щодо змісту протоколу, а тому враховуючи вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів відомості, зазначені в протоколах про адміністративні правопорушення.

Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

Також, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що з матеріалів провадження не вбачається, що він здійснював рух транспортного засобу після вручення йому вимоги, оскільки як вбачається з матеріалів провадження 11.06.2020 року та 12.06.2020 року стосовно ОСОБА_1 були складені постанови про накладення адміністративного стягнення по справам про адміністративне правопорушення серія ДП18 №525739 та серії ДП18 № 525743 відповідно яких ОСОБА_1 11.06.2020 року та 12.06.2020 року здійснював пасажирські перевезення за встановленим маршрутом «Харків-Печеніги» засобом загального користування без погодження схеми маршруту руху з уповноваженим Підрозділом Національної поліції чим порушив п.1.5, п. 2.1г ПДР України.

З відомостями цих постанов ОСОБА_3 був обізнаний, про що свідчать його власноручні підписи у цих постановах. Також, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не заперечував своєї вини, оскільки в цих постановах, а також в інших матеріалах спарв відсутні будь-які його зауваження щодо винесення цих постанов.

В подальшому після винесення сто воно нього цих постанов ОСОБА_1 продовжив рух транспортного засобу та був зупинений працівниками поліції та були складені протокол про адміністративні правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості враховувати доводи апелянта щодо незаконності дій працівників поліції стосовно ОСОБА_1 ..

Згідно вимогст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а такожстатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Доказів, які спростовувують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 . п.1.5; 2.1гПравил дорожнього руху України та притягнуто заст.ст.188-28 КУпАП з урахуванням вимог ст. 36 КУпАП, до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необгрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючисьст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 28 серпня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 28 серпня 2020 року, якою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 188-28 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков