П О С Т А Н О В А

Іменем України

27.07.2021 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О., прокурора Лучків О.Р., особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючої завідувачем складу готової продукції у ДП «Львівський державний ювелірний завод», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

за ч.1 ст. 172-6 КУпАП

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2021 року до Франківського районного суду м. Львова надійшли матеріали про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-6 КУпАП, відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу №266 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією від 19 квітня 2021 року, ОСОБА_1 будучи бригадиром ДП «Львівський державний ювелірний завод», будучи суб`єктом відповідальності, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», та до статті 172-6 КУпАП, за правопорушення, пов`язане з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин, а саме 11.08.2020 року о 13:59 год., подала на офіційний веб-сайт Національного агентства з питань запобігання корупції щорічну декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік, чим вчинила адміністративне правопорушення пов`язане з корупцією, передбачене частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в суді вину у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП не визнала та пояснила, що вона не є суб`єктом на якого поширюються вимоги Закону України «Про запобігання корупції». Крім цього, умислу на не подачу декларації не мала. У зв`язку із чим вважає в даному правопорушенні її вини його немає, а тому просить закрити справу відносно нього.

Прокурор в судовому засіданні зазначив про наявність у діях ОСОБА_1 в ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, посилаючись на доведеність її винуватості зібраними доказами, які містяться в матеріалах справи, просила суд притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накласти на неї адміністративне стягнення у межах санкції ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , прокурора Лучків О.Р., дослідивши матеріалами адміністративної справи та письмові пояснення ОСОБА_1 , оглянувши їх в сукупності, приходить до переконання, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а тому провадження по справі слід закрити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.172-6 КУпАП, несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи,уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Кваліфікація правопорушення адміністративно-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення адміністративно-правових (юридично значущих) ознак, визначення норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу правопорушення, передбаченому КУпАП, за відсутності обставин, що виключають адміністративну відповідальність.

За своєю суттю та змістом кваліфікація адміністративних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення передбаченими КУпАП засобами двох істотних обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом правопорушення) адміністративного правопорушення, тобто протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КУпАП.

Склад правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати протиправне діяння як конкретне правопорушення. Кожний склад правопорушення обов`язково складається з таких елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу адміністративного правопорушення, що виключає адміністративну відповідальність особи.

Згідно з протоколу №266 про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією від 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 інкриміновано порушення вимог фінансового контролю, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Приписами ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», правопорушення, пов`язане з корупцією, - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України "Про запобігання корупції" зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.45 Закону України "Про запобігання корупції" особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Таким чином, суб`єкт адміністративного правопорушення, за ст. 172-6 КУпАП - спеціальний.

Відповідно до п. 2 ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання про те, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В поєднанні із закріпленою в ст.129 Конституції України засадою змагальності сторін в судочинстві, презумпція невинуватості повинна спонукати саме уповноважених осіб прокурора та представника Львівського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України збирати та надавати до суду докази наявності вини конкретної особи у вчиненні правопорушення.

Згідно з ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 2 ст. 7, ст. 245 та ст. 280 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, правильного і справедливого її вирішення. Постанова суду, згідно ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, на достатніх і беззаперечних доказах.

Диспозиція ч.1 ст.172-6 КУпАП, передбачає вчинення такого правопорушення з прямим умислом, тобто на момент вчинення адміністративного правопорушення правопорушник мав усвідомлювати протиправний характер своїх дій.

Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією, вих. № 223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року зазначив, що при розгляді справ цієї категорії суди повинні забезпечувати своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтями 247 і 280 КУпАП, звертаючи особливу увагу на з`ясування питання, зокрема чи немає інших обставин, що виключають провадження у справі. Суди мають також з`ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв`язку між діянням і виконанням особою повноважень.

Вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, щодо порушення вимог фінансового контролю, яке полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, слід враховувати, зокрема, об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації.

В обґрунтування вини ОСОБА_1 сторона обвинувачення покликається на наказ в.о. директора ДП «Львівський державний ювелірний завод» І.В. Гаврилишина від 02.01.2019р. №4, відповідно до п.1 якого, введено до складу бригади членам бригади комплектувальника ОСОБА_2 , з 02.01.2019 року в бригаду з колективною бригадою матеріальною відповідальність на складі готової продукції комерційно-маркетингового відділу, зі згоди членів бригади: ОСОБА_1 завідувач складу готової продукціїбригадир; ОСОБА_3 комплектувальник - заступник бригадира; ОСОБА_4 комплектувальник - член бригади.

Як суд, критично оцінюю даний доказ в підтвердження вини ОСОБА_1 , оскільки за змістом наказу не вбачається, що ОСОБА_1 призначена на посаду та є особою, яка належить до переліку осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Зокрема, в розглядуваному протоколі сторона обвинувачення покликається на підпункт «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якого суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, члени Ради Національного банку України (крім Голови Національного банку України), особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.

Разом з тим, дані норми закону не містять положень про те, що особа, яка займає посаду завідувача складу готової продукції належить до осіб, зобов`язаних заповнювати декларацію.

Крім того, зміст наказу, на який сторона обвинувачення покликається як на доказ, який суперечить наказами(розпорядженнями) про переведення на іншу роботу за №11 від 01.06.2017 року та №64 від 02.07.2018 року, посадовій інструкцій завідувача складом готової продукції комерційно-маркетингового відділу в.о. директора ДП «Львівський державний ювелірний завод» ОСОБА_5 18.03.2019 року та копією трудової книжки, відповідно до якого ОСОБА_1 займає посаду завідувача складу готової продукції, а не бригадира.

Відтак, як суд, не можу прийти до уваги та вважати обґрунтованим висновок про те, що ОСОБА_1 обіймаючи займану посаду, зобов`язана була подати декларацію відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

Інші документи, які наявні в матеріалах адміністративної справи, не містять достатніх підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, натомість такі стосуються визначення повноважень та правового статусу управління стратегічних розслідувань у Львівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Разом з тим, при розгляді справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП, необхідно отримати докази того, що особа усвідомлювала протиправність неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачала можливість настання негативних наслідків - неможливості здійснення фінансового контролю з боку держави, та бажала настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставилася до їх настання чи свідомо допускала їх настання.

Відповідно до вимог ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо припускала настання цих наслідків. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу в цілому.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі. В пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява N 7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року (Заява № 16347/02) Суд зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року).

Відповідно до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, саме суб`єкт складання протоколу повинен беззаперечно довести судді склад інкримінованого особі адміністративного правопорушення, у тому числі і наявність його суб`єктивної сторони, тобто винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності.

Однак, суб`єктом складання протоколу не було надано належних доказів наявності суб`єктивної сторони правопорушень, інкримінованих ОСОБА_6 , а саме щодо усвідомленого ним обов`язку та обізнаності після звільненням з порядком та строком подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відповідно до ч.2 ст.42 Закону України «Про запобігання корупції».

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

При прийнятті такого висновку суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина першастатті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява №17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№20372/11).

Згідно з усталеною практикою як національних судів, так і ЄСПЛ, не роз`яснення (неналежне роз`яснення) особі покладених на неї законом спеціальних обов`язків та обмежень у зв`язку з її професійною діяльністю виключає притягнення її до юридичної відповідальності за невиконання/неналежне виконання таких обов`язків та обмежень.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic),заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії»(Beyeler v. Italy),заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі»(Gorzelik and Others v. Poland),заява № 44158/98).

Даний висновок суду узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне та множинне тлумачення прав і обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю відповідно до вимог ст.252 КУпАП.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного, корупційного правопорушення, правопорушення пов`язаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст.1 цього Закону, сутність правопорушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана щорічно декларувати свої доходи, а також повідомляти про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Враховуючи те, що дії, які охоплюються диспозицією ч. 1 ст.172-6 КУпАП повинні носити умисний характер, для притягнення особи до відповідальності за цією нормою закону має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 10 вересня 2019 року (справа №200/18903/17).

В силу вимог ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Уважаю, що встановлення безпосередньо ст. 62 Конституції України формули презумпції не винуватості, як об`єктивно-правового положення, має найважливіше значення для захисту прав та законних інтересів громадян. Хоча цей принцип сформульовано як кримінально-процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути та тлумачитись на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

В рекомендації № R(91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7), докази повинні бути зібрані у розумні строки та вказувати на вину "поза розумним сумнівом".

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи, не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Окрім цього, судом не отримано доказів того, що ОСОБА_1 була обізнана та знала про необхідність подати декларацію відповідно до ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції».

Натомість з пояснень ОСОБА_1 , які були надані в судовому засіданні суду вбачається, що остання не мала на меті приховати інформацію або уникнути декларування.

Разом з тим, матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять жодних даних про форму вини останньої, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.

Враховуючи усі обставини, викладені вище, суд вважає, що підстав для притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вказане у протоколі адміністративне правопорушення, передбачене ч.1.ст.172-6 КУпАП немає.

У відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Стаття 284 КУпАП містить вичерпний перелік постанов, які можуть бути прийняті судом за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення -це постанови про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 КУпАП, та про закриття справи.

Виходячи з наведеного, з урахуванням вимог п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, вважаю, що порушене відносно ОСОБА_1 провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 251, 221, 247, 283,284 КУпАП -

п о с т а н о в и в :

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

На постанову про адміністративне правопорушення може бути подано скаргу протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду через районний суд.

Суддя Мартинишин М.О.