КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Омельченко М.М.
Апеляційне провадження № 33/824/1649/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мережко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року щодо притягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням, провадження у справі закрито.

На вказану постанову законний представник малолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просить постанову скасувати, визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та притягти його до відповідальності у межах санкції вказаної статті.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд всебічно не дослідив матеріали справи, не встановив, що ОСОБА_1 вчинив щодо свого малолітнього сина психологічне насильство, ображаючи честь і гідність дитини під час телефонної розмови. Вказує, що під час розгляду справи суд першої інстанції також порушив норми процесуального права, розглянувши справу без участі ОСОБА_2 та її адвоката.

Сторожик В.В. також подав апеляційну скаргу на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року. У апеляційній скарзі просить постанову скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, обмежившись усним зауваженням, фактично визнав його винним у вчиненні правопорушення. ОСОБА_1 зазначає, що свою вину не визнає, оскільки не вчиняв щодо свого сина жодного насильства. А відтак, апелянт вважає, що провадження у справі має бути закрите за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення у його діях.

До апеляційної скарги долучив також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови. Мотивує його тим, що у судовому засіданні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя ухвалив закрити провадження. Однак, копію постанови скаржник не отримував. Ознайомився із постановою у Єдиному державному реєстрі судових рішень, де вказана постанова була оприлюднена 17 лютого 2021 року.

Клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом 10 днів з дня винесення постанови.

З матеріалів справи вбачається, що постанова винесена 12 лютого 2021 року, а апеляційна скарга ОСОБА_1 на неї подана 26 лютого 2021 року, тобто, з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Вважаю, що особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, слід поновити строк на апеляційне оскарження постанови, оскільки докази отримання постанови апелянтом у матеріалах справи відсутні, у Єдиному державному реєстрі судових рішень постанова була оприлюднена 17 лютого 2021 року. Отже, причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови слід визнати поважними.

В судове засідання з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представники. Учасники справи підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити із викладених підстав.

Перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважаю апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП визначає, що вчинення насильства в сім`ї, - умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до Закону України "Про попередження насильства в сім`ї" насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року (далі Закон) визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як видно із протоколу серії АПР18 507106 від 18 грудня 2020 року, ОСОБА_1 15 листопада 2020 року з 19 до 21 години під час розмови зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , 2012 р. народження, ображав честь та гідність дитини, називаючи недоречними словами, чим вчинив домашнє насильство - адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він тривалий час не бачить сина, який мешкає в м. Славутич разом зі своєю матір`ю. Мати ОСОБА_3 не виконує рішення суду та не дає можливості бачитись з дитиною, органи опіки і піклування в цьому питанні безсилі, така ситуація виснажує ОСОБА_1 як батька. Крім того під час розгляду справи ОСОБА_1 продемонстрував фото, на яких він зображений разом з усміхненим сином, а також в присутності ОСОБА_1 була відтворена телефонна розмова між ним та сином, яка стала підставою для складення протоколу, після чого ОСОБА_1 визнав, що його емоційний стан спровокував підвищений тон у розмові з хлопцем.

Аналогічні пояснення та докази ОСОБА_1 надав і суду апеляційної інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в стадії виконання рішення від 16 лютого 2017 року колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області, яким визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 та спілкуванні з ним за попередньою домовленістю між батьками, проте домовленості між собою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягти не можуть; при цьому батькам ОСОБА_3 Службою у справах дітей та сім`ї виконкому Славутської міськради Київської області рекомендовано бути виваженими, послідовними у вирішенні питання спілкування батька з дитиною.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та не заперечуються учасниками справи.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що додані до протоколу про адміністративне порушення документи, а саме: копії заяв до правоохоронних органів, рапорти працівників поліції та копії судових рішень, свідчать саме про наявність конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак, не є належними доказами вчинення ОСОБА_1 насильства щодо малолітнього ОСОБА_3 .

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що поведінка ОСОБА_1 при спілкуванні з сином 15 листопада 2020 року була зумовлена відсутністю компромісу зі сторони матері ОСОБА_2 у процесі домовленостей при виконані рішення суду.

Відповідно до ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 22 КУпАП.

Порушень норм процесуального права, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування постанови, не встановлено.

За таких обставин постанова є законною та скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду М.В. Мережко