Номер провадження: 33/813/952/21
Номер справи місцевого суду: 522/4789/21
Головуючий у першій інстанції Кузнецов В.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Судді Цюри Т.В.,

За участю секретаря судового засідання Лопотан В.І.,

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України та накладено штраф в розмірі 10 200 (десять тисяч двісті) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить суд скасувати постанову Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року та закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Також, разом із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 подано до апеляційного суду клопотання, у якому останній просить суд поновити йому пропущений строк оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 20.07.2021 року з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Федяєв С.В., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвокат Федяєва С.В., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі та клопотання про поновлення строку, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст.і 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом першої інстанції відносно ОСОБА_1 був здійснений за його відсутності та відсутності його представника, а даних про направлення судом копії оскаржуваної постанови ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2021 року, тобто у строки передбачені законом, представник ОСОБА_1 Галайчук Г.С. вже подавала апеляційну скаргу на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 17.05.2021 року(а.с. 36-45), однак постановою Одеського апеляційного суду від 10.06.2021 року зазначену апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала. При цьому, апеляційним судом також звернуто увагу на те, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги (а.с. 48-49).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції.

Отже, зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Розглядаючи апеляційну скаргу по суті суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Частиною 7 ст.294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій зобов`язаний за вимогою працівника правоохоронного органу пройти у встановленому законом порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних або токсичних речовин.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №299450 від 02.03.2021 року, відповідно до якого, водій ОСОБА_1 02.03.2021 року о 15 год. 12 хв. в м. Одеса вул. Рішельєвська, 78, керував транспортним засобом «Toyota», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння з використовуванням газоаналізатора «Драгер Alcotest 7510 ALRM 0435», результат огляду 0,55 проміле. З результатом був не згоден. Пройти огляд в закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. За цим фактом співробітниками патрульної поліції стосовно водія ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №299450 від 02.30.2021 року за ч.1 ст. 130 КУпАП України (а.с. 2);

- протоколом ОД №011713 про адміністративне затримання від 02.03.2021 року (а.с.4, 4 зворот);

- роздруківкою з приладу «Драгер», відповідно до якого результат огляду 0,55 проміле (а.с. 5,6);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 7);

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 10);

- поясненнями свідка ОСОБА_2 від 02.03.2021 року (а.с. 11);

- поясненнями свідка ОСОБА_3 від 02.03.2021 року (а.с. 12);

- відеозаписами події, що сталася 02.03.2021 року (а.с.13).

Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 встановленою постановою судді Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року та порушенні ним вимог п. 2.5 ПДР України, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що у поліцейських не було об`єктивних причин вважати, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння, оскільки всі перелічені в протоколі огляду на стан сп`яніння ознаки були відсутні, що підтверджується відеозаписом події, а тому співробітниками поліції порушено Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція).

Проте вказані доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до п.2 Розділу І вищевказаної Інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Пунктом 3 Розділу І Інструкції передбачено, що ознаками алкогольного сп`яніння є:

-запах алкоголю з порожнини рота;

-порушення координації рухів;

-порушення мови;

-виражене тремтіння пальців рук;

-різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя;

-поведінка, що не відповідає обстановці.

Згідно з п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій зобов`язаний за вимогою працівника правоохоронного органу пройти у встановленому законом порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних або токсичних речовин.

З переглянутого у судовому засіданні суду апеляційної інстанції відеозапису вбачається, що патрульними поліцейськими було зупинено транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 . При зупиненні транспортного засобу поліцейський попросив водія пред`явити документи, що підтверджують право особи керувати транспортним засобом, на що останній почав обурюватися, відповів категоричною відмовою, після чого працівники патрульної поліції відвезли його для встановлення особистості у райвідділ поліції.

В подальшому, з розмови водія ОСОБА_1 із працівником поліції на відеозапису видно, що ОСОБА_1 був дуже збуджений , вів себе агресивно, постійно обурювався тим, що поліцейські його зупинили. Коли вони під`їхали до райвідділу поліції та зайшли у його приміщення, ОСОБА_1 постійно комусь телефонував і кілька разів намагався втекти з райвідділу, у зв`язку із чим, працівник поліції був зобов`язаний застосувати спеціальні засоби, а саме кайданки.

На вимогу працівника поліції, пройти обстеження на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів ОСОБА_1 погодився, що і було проведено в присутності його адвоката.

Відповідно до п.4, 5 Розділу ІІ Інструкції, огляд на стан сп`яніння проводиться з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції.

Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

З дослідженого апеляційним судом відеозапису з нагрудних камер поліцейських зафіксовано, що працівником поліції роз`яснено ОСОБА_1 порядок застосування спеціального технічного засобу.

Твердження апелянта про те, що його не було повідомлено працівниками поліції про те, чи має алкотестер сертифікат відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки є необґрунтованими, оскільки відповідно до п. 5 Розділу ІІ Інструкції вказані документи надаються працівниками поліції на вимогу особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння. Проте таких вимог зі сторони ОСОБА_1 не було.

Згідно Акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів вбачається, що огляд ОСОБА_1 проведений у зв`язку з виявленими ознаками (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів), за допомогою газоаналізатора «Drager Alkotest 7510 ARLM - 0435». В графі «Результат огляду на стан сп`яніння» зазначено «0,55 проміле», в графі «З результатами згоден» зазначено « ОСОБА_1 не згоден», що підтверджено підписами свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 7).

При цьому, у відповідності до вимог п.7 Розділу І Інструкції, працівниками поліції було роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення, на що ОСОБА_1 відповів категоричною відмовою, що підтверджується відеозаписом події 02.03.2021 року о 16 год. 31 хв.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що відмова від проходження медичного огляду була висловлена не з його боку, а з боку сторонньої особи, а саме пасажира, апеляційним судом оцінюється критично, оскільки таке запитання з боку співробітника поліції о було повторно задане ОСОБА_1 о 16 год. 51 хв. вже після його відмови о 16 год.31 хв.

Таким чином, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є самостійним складом адміністративного правопорушення, об`єктивна сторона якого визначена у диспозиції ч.1 ст.130КУпАП та відповідальність за вчинення якого передбачена санкцією цієї ж норми Закону.

Слід також зазначити, що з відеозапису вбачається що ОСОБА_1 сам собі протирічив щодо обставин події, що сталася 02.03.2021 року, оскільки спочатку останній стверджував, що він взагалі не керував автомобілем, а потім сам зазначив, що він пив вдома та вийшов перегнати машину у двір (відеозапис подій 15 год. 43 хв.).

Таким чином, зазначені дані з достовірністю вказують на факт перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння і не ставлять під сумнів висновок судді про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Отже, аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Дії ОСОБА_1 в частині порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, є винними та свідчать про скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що зібрані у справі докази повністю підтверджують вину ОСОБА_1 в порушенні ним вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд визнає вказані докази, які були дослідженні під час апеляційного розгляду справи достовірними, оскільки вони узгоджуються між собою з урахуванням всіх обставин справи, допустимими, оскільки вони отримані та досліджені в законний спосіб, та належними, оскільки вони стосуються подій, що сталися 02.03.2021 року та інкримінуються ОСОБА_1 .

Одним з основоположних принципів судочинства у справах про адміністративні правопорушення є принцип диспозитивності, відповідно до якого учасники адміністративно-юрисдикційного провадження за власним розсудом можуть розпоряджатися своїми правами: звертатися чи не звертатися зі скаргами в органи адміністративної юстиції, знайомитися чи не знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, користатися послугами перекладача, оскаржити постанови по справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення ОСОБА_1 було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.33 КУпАП в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а доводи апеляційної скарги про допущену судом першої інстанції неповноту судового розгляду не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова судді районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час перегляду, постанова суду є законною та обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно п.1 ч.8 ст.294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП України залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра