Провадження № 3/761/4397/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2021 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Фролова І.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, адреса проживання: АДРЕСА_1 ,

-за ст. 44-3 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 275 від 27.03.2021 року, 27 березня 2021 року о 10 год. 20 хв. за адресою : АДРЕСА_2, менеджер ТОВ «Хлібний» гр. ОСОБА_1 , яка допустила наступні порушення, а саме: відсутність нанесення маркувань для перебування в черзі з дотриманням дистанції і між відвідувачами не менш як 1,5 метри; недотримання заборони щодо приймання відвідувачів кафе безпосередньо у приміщенні, чим порушила постанову КМУ № 1236 від 09.12.2020 року зі змінами, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП.

Гр. ОСОБА_1 в судовому засіданні вину не визнала та просила закрити справу за відсутністю у її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, вважаю, що дану справу слід закрити за відсутністю в діях гр. ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Ст. 44-3 КУпАП України передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно- протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також, рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Поряд із цим, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять доказів на підтвердження, що місце АДРЕСА_2 є дійсно громадським.

В протоколі, який був складений на гр. ОСОБА_1 було вказано, що вона порушила п.3-5 п.п.3 постанови КМУ №1236 від 09 грудня 2020 р.

Так, п.3-5 п.п.3 постанови КМУ №1236 від 09 грудня 2020 р. було встановлено, що на території регіонів, на яких установлений "червоний" рівень епідемічної небезпеки, додатково до обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, забороняється суб`єктам господарювання: приймання відвідувачів в інших закладах розважальної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що гр. ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем або безпосереднім суб`єктом господарювання, що здійснює відповідну діяльність, за адресою, яка вказана в протоколі, вона не є власником або директором ТОВ «Хлібний», вона є найманим працівником, також в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що саме на неї покладались організаційно-адміністративні повноваження по закладу, щодо дотримання карантинних норм.

Відповідальність за порушення вимог, щодо заборони роботи суб`єктів господарювання, не можуть нести працівники таких суб`єктів господарювання, відвідувачі чи інші треті особи, оскільки вони не здійснюють господарську діяльність та не відповідають за дії такого суб`єкта господарювання.

При цьому, в силу положень ст. 251 КУпАП, ст. 62 Конституції України не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться у самому протоколі про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи.

Згідно ст. 247 КУпАП України провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною першою статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Диспозиція статті носить бланкетний характер, тобто охоронюваних законом правил поведінки вона не встановлює, а спрямовує до інших актів законодавства, котрі визначають відповідні правила, на порушення яких існує заборона.

Відповідно до положень розділу II Права, свободи та обов`язки людини і громадянина Основного Закону України, передбачено, що:

- кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (частина перша статті 42);

- кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (частини перша, друга статті 43)

Конституційний Суд України в рішенні від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів, положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік», а конкретніше в п. 3.2. зазначив, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3,6, 8, 19, 64 Конституції України.

Вочевидь заборона приймання відвідувачів суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері громадського харчування (барів, ресторанів, кафе тощо), що на території регіонів, на яких установлений "червоний" рівень епідемічної небезпеки, є обмеженням конституційного права на свободу підприємницької діяльності та права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає, й встановлення такої заборони підзаконним актом (постановою КМУ), прямо суперечить Конституції України.

Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції є нормами прямої дії (ст.8) й в разі суперечності норм права, застосуванню підлягають приписи Основного Закону.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В ході розгляду справи не встановлено, що в діях гр. ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 44-3 КУпАП, а тому справу щодо неї слід закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі ст.ст. 247, 280,283,284 КУпАП суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП закрити за відсутністю у її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва

Суддя: