Справа № 603/200/21
Провадження № 3/603/121/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2021 р. м. Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіян І. М. розглянувши матеріали, що надійшли від сектору поліцейської діяльності №1 (м.Монастириська) відділення поліції №2 (м.Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого згідно протоколу про адміністративне правопорушення за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого,

- за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Сектором поліцейської діяльності №1 (м.Монастириська) відділення поліції №2 (м.Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області направлено матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №174483 від 12.04.2021 року, що 12.04.2021 року близько 21 год. 50 хв. ОСОБА_1 умисно вчинив психологічне насильство відносно матері ОСОБА_2 , що виражалось в словесних образах, нецензурній лайці, приниженні, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психологічному здоров`ю потерпілої.

ОСОБА_1 в судовому засіданні, яке відбулося 20.05.2021 року, вину в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні не визнав та суду пояснив, що у нього з тещею ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки через те, що вона та її дочка його дружина ОСОБА_3 , з якою він проживає окремо, перешкоджають йому спілкуватися з дітьми. Так, 12.04.2021 року близько 21 год 50 хв він приїхав до своєї дружини ОСОБА_3 в смт.Коропець щоб поспілкуватись з дітьми, проте її мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_4 йому у цьому перешкоджали. Внаслідок цього між ними виник словесний конфлікт. Пояснив, що він не ображав потерпілу нецензурними словами та не принижував її. Також в судовому засіданні заявив, що письмові пояснення які надали потерпіла та свідки є неправдивими, зумовлені неприязними з ним стосунками, заперечив проти узяття цих пояснень судом до уваги, наполягав на допиті цих осіб в судовому засіданні безпосередно, у зв`язку із цим просив викликати даних осіб у судове засідання.

Беручи до уваги пояснення ОСОБА_1 , які він надав в судовому засіданні 20.05.2021 року, дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши процедуру складення посадовою особою поліції протоколу про адміністративне правопорушення на предмет відповідності законодавству, суд констатує таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону).

Нормами ст. 62 Конституції України визначено основоположні засади презумпції невинуватості. Зокрема, обов`язок встановлення всіх обставин умовного правопорушення та доведення вини особи покладається на сторону обвинувачення; всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Нормами п.2 ст. 6 згаданої Конвенції передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тлумачення поняття «кримінальне обвинувачення» у практиці Європейського суду з прав людини відрізняється своєю «автономністю». Суд сприймає кримінальне обвинувачення як універсальне поняття, яке є наслідком будь-яких діянь протиправного характеру незалежно від ступеню їх суспільної небезпечності.

Зокрема, "обвинувачення" відповідно до положень статті 6 параграфа 1 може бути визначено як "офіційне повідомлення, надане особі уповноваженими представниками влади, в підтвердження того, що вона вчинила злочин", визначення, яке також відповідає критерію, що "ситуація (підозрюваного) суттєво погіршилась" (рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заява № 66561/01, п.70).

Також у рішенні від 06.09.2005 року у справі «Салов проти України», заява № 65518/01, п.65, Суд зазначив, що поняття "обвинувачення" має "автономне" значення; воно повинно розумітися в сенсі Конвенції, а не лише в контексті його значення в національному праві. Таким чином, воно може визначатися як "офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин", визначення, яке також відповідає поняттю "впливу важливих наслідків для стану підозрюваного".

У рішенні у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17.01.1970 року, заява № 2689/65, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що в пункті 1 статті 6 вміщено концепцію терміну «кримінальне обвинувачення», яка характеризується скоріше матеріальним, аніж формальним характером.

Суттєвою ознакою застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, що Європейський суд з прав людини не пов`язує термін обвинувачення із власне обвинувальним висновком, що складається органами слідства по закінченню досудового слідства. Для визначення кримінального характеру того чи іншого обвинувачення Суд застосовує три послідовні критерії (критерій національного права, критерій адресатів, критерій форми і тяжкості правових наслідків).

Враховуючи, що національним законодавством України за вчинення домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) тягне за собою застосування у тому числі стягнення у виді адміністративного арешту, суддя у цьому випадку оцінює процедуру складання службовими особами органу Національної поліції щодо ОСОБА_1 матеріалів у справі про адміністративне правопорушення як таку, що підпадає під дію ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на зміст протоколу про адміністративне правопорушення від 12.04.2021 року серії АПР 18 №174483, складеного відносно ОСОБА_1 , та заперечення останнім своєї вини, посадові особи територіального органу поліції повинні довести належними, допустимими та достатніми доказами факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 територіальний орган поліції надав до суду такі письмові докази:

Пояснення ОСОБА_2 у яких остання повідомила про вчинення домашнього насильства щодо неї;

Пояснення ОСОБА_3 , яка вказала що ОСОБА_1 ображав її матір нецензурною лайкою;

Пояснення ОСОБА_4 у яких останній повідомив, що ОСОБА_1 ображав його дружину нецензурною лайкою;

Протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №174483 від 12.04.2021 року;

Рапорт від 12.04.2021 року в якому зазначено, що 12.04.2021 року отримано та зареєстровано заяву ОСОБА_3 про вчинення домашнього насильства.

Згідно зі ст. 272 КУпАП до суду для допиту як свідки у справі про адміністративне правопорушення були викликані потерпіла ОСОБА_2 та свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вказані особи двічі отримали рекомендованим поштовим відправленням судові повістки, однак не прибули для участі в судовому засіданні, територіальним органом поліції не була забезпечена участь цих осіб у судовому розгляді справи.

Суд зазначає, що право на допит свідків, що дають показання на користь обвинувачення або захисту є невід`ємною складовою змагальності і права обвинуваченої особи подавати докази. Крім того, пункт «d» частини 3 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод гарантує кожній обвинуваченій особі право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, стаття 6 § 3(d) в принципі залишає на розсуд суду рішення щодо необхідності виклику свідка. Вона не вимагає виклику і допиту кожного свідка захисту: її головна мета, як вбачається зі слів «на тих самих умовах», досягнути повної рівності сторін у цьому питанні. Також це положення не надає обвинуваченому необмеженого права на виклик свідків до суду. Зазвичай національні суди мають вирішити, чи є допит свідка необхідним або бажаним.

Як свідчить усталена судова практика, під час покладення доказів в основу судового рішення суд повинен оцінити їх змістовну наповненість фактичними даними (матеріально-правова оцінка доказів). Більше того, необхідність такої оцінки посилюється коли спроможність таких доказів підтверджувати винуватість особи у вчиненні правопорушення небезпідставно ставиться під сумнів обвинуваченим. Тобто, коли для особи певний факт має вагомий характер, необхідність у підтверджувальних доказах цього факту збільшується.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_1 , територіальним органом поліції обґрунтовується прямими доказами, а саме: письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Саме ці докази ОСОБА_1 і ставить під сумнів - вважаючи їх недостовірними.

Отже, саме пояснення цих осіб є "вирішальними" для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

А тому розгляд справи про адміністративне правопорушення без перевірки цих пояснень тобто без допиту потерпілої ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні безпосередньо, поставить під сумнів справедливість судового розгляду, що гарантоване Європейською Конвенцією.

За таких обставин, письмові пояснення потерпілої ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надані працівникам поліції 12.04.2021 року, не є належними доказами вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, а тому їхні пояснення не можуть бути беззаперечним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.

Схожа позиція, в частині неврахування пояснень свідків не допитаних у суді безпосередньо, була висловлена Верховним Судом у постанові від 27.06.2019 р. у справі № 560/751/17.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом у цій справі в розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у судді.

Не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, без наявності інших доказів, і рапорт працівника поліції. За таких обставин суд відкидає вищевказані письмові докази.

Як уже зазначалося вище, відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням якого кореспондує стаття 62 Конституції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального (адміністративного) правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тобто, судове рішення про визнання винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення може бути постановлене судом лише в тому випадку, коли вина особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і конкретна особа є винною у вчиненні цього правопорушення.

Дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, орган, що висунув особі звинувачення у протоколі про адміністративне правопорушення (поліція), має довести перед судом за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, щодо якого її звинувачують.

Зважаючи на те, що у справі має місце розумний сумнів щодо наявності обставин викладених у протоколі, який не був спростований працівниками поліції, та беручи до уваги вимоги ст. 62 Конституції України з приводу тлумачень будь-яких сумнівів на користь звинуваченого, вважаю, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п. 1 ст. 247, ст.ст. 283, 284, 287, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 щодо вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках передбачених КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян