Справа № 131/23/21
Провадження № 33/801/183/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді Денишенко Т.О., за участі особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , розглянувши його апеляційну скаргу на постанову судді Іллінецького районного суду Вінницької облас-ті від 05 лютого 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , громадянина України, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за частиною першою статті 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 161482 від 15 грудня 2020 року, складеного о 16.35 годині у м. Іллінці по вул. Незалежності, увечері цього дня 15 грудня 2020 року о 16.25 годині у м. Іллінці по вул. Незалежнос-ті водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме; запах алкоголю з порожнини рота, нерозбірлива мова. Від проходження у встановленому законом по-рядку огляду на факт вживання алкоголю водій відмовився у присутності двох свід-ків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП.

Постановою судді Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопору-шення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, на нього накладене адмі-ністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестиста неоподатковуваних мініму-мів доходів громадян, що становить 10 200,00 гривень, з позбавленням права керува-ти транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 454,00 гривні судового збору.

Не погоджуючись з такою постановою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить оскаржувану постанову скасувати, про-вадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю події та складу правопорушення. Скаржник вважає оскаржувану постанову незаконною, обґрунтованою, невмотивова-ною, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, за нена-лежного з`ясування обставин справи, на підставі неналежних та недопустимих дока-зів. ОСОБА_1 посилається на однобічність розгляду справи через ненадання оцінки його клопотанню про витребування вказаних ним доказів, неврахування обставин, які пом`якшують відповідальність ( він є ліквідатором ЧАЕС 1-ї категорії, інвалідом тре-тьої групи ). Викладаючи обставини зупинки поліцейськими його транспортного засо-бу, ОСОБА_1 заперечує факт перебування у стані алкогольного або іншого сп`янін-ня, оскільки спиртних напоїв він не вживає. При цьому скаржник вказує, що полі-цейськими допущений ряд порушень. Без жодних дозвільних документів ними само-вільно проведений обшук його транспортного засобу, вилучені документи, ключі від автомобіля та квартири. При цьому подія не фіксувалася відеозаписом з нагрудних камер поліцейських. За відсутності свідків поліцейський запропонував ОСОБА_1 продути Драгер, однак він відмовився це зробити та будь-що підписувати. Скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутнє будь-яке посилання на обов`язкові для встановлення обставини, повний відеозапис обставин події, не вказані дійсні анкетні дані свідків, а їхні письмові пояснення сфальсифіковані.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 як особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність апеляційної скарги, яку нале-жить залишити без задоволення.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністра-тивні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обста-вин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення вико-нання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчинен-ню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання гро-мадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопо-рушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку ор-ган ( посадова особа ) встановлює наявність чи відсутність адміністративного право-порушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають зна-чення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адмініс-тративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді спра-ви про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено ад-міністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає во-на адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини сьомої статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне за-стосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилен-ня їх місцевим судом. Згідно з пунктом другим частини восьмої цієї статті за наслід-ками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, зали-шити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Частиною першою статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідаль-ність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотич-ного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх ува-гу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого спяніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спянін-ня або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реак-ції.

Згідно з вимогами пункту 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлен-ня стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впли-вом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ураховуючи склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, обєктивна сторона цього правопорушення полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, також передача керування транспортними засобами особі, яка пе-ребуває в стані такого спяніння, а так само й ухилення осіб від проходження відпо-відно до встановленого порядку огляду на стан спяніння.

Відповідно до пункту другого розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або пе-ребування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реак-ції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охо-рони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої в Мі-ністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповно-важеного підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони пере-бувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану. Згідно з пунктом третім розділу І цієї Інструкції ознаками алкогольного спяніння є: запах алкоголю з порож-нини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння паль-ців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відпо-відає обстановці.

Огляд на стан спяніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспорт-ного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосу-вання Міністерством охорони здоров`я України та Держспоживстандартом або ліка-рем закладу охорони здоровя ( пункт шостий розділу І Інструкції ).

З матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення се-рії ДПР18 № 161482, складеного о 16.35 годині у м. Іллінці по вул. Незалежності, 15 грудня 2020 року о 16.25 годині у м. Іллінці по вул. Незалежності водій ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нерозбір-лива мова. Від проходження у встановленому законом порядку огляду на факт вжи-вання алкоголю водій відмовився у присутності двох свідків, чим допустив порушен-ня вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху. До протоколу додані письмові пояс-нення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно яких слідує наступне. Водій ОСОБА_1 пояснив, що рухався на своєму автомобілі з АЗС додому та був зупинений поліцейськими. Від проходження медичного огляду на факт вживання ал-коголю та продування алкотестера «Драгер» він відмовився. При цьому зазначено про зухвалу, неадекватну, агресивну поведінку ОСОБА_1 , його нерозбірливу мову та хитку ходу. Також до протоколу доданий рапорт поліцейського, яким складений про-токол про адміністративне правопорушення, зі змісту якого слідує, що під час несен-ня служби спільно з начальником СРПП старшим лейтенантом поліції Марчук С. до них підійшов громадянин, який, не називаючи свої анкетні дані, повідомив про те, що на територію АЗС заїхав автомобіль світлого кольору марки «ВАЗ-2104», водій якого, коли вийшов з автомобіля, ледь тримався на ногах. Надалі, під час несення служби ав-томобіль «ВАЗ-2104» світлого кольору, рух якого був нечітким, ними було зупинено. У водія був присутній різкий запах алкоголю з порожнини рота, він мав нерозбірливу мову. У присутності двох свідків водієві було запропоновано у встановленому зако-ном порядку пройти освідування на факт вживання алкоголю у медичному закладі та за допомогою алкотестеру Drager, на що водій категорично відмовився.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, суд першої інстанції виходив з того, що останній відмовився від проходження у встановленому законом порядку ог-ляду на встановлення стану сп`яніння, його вина цілком доведена матеріалами справи та наявними у ній доказами, тому у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністратив-ного правопорушення за інкримінованою йому нормою КУпАП.

За викладених фактичних обставин справи апеляційний суд погоджується з вис-новками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній постанові від 05 лютого 2021 року, щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного право-порушення і визнає вірним, об`єктивним визначення виду адміністративного стяг-нення, накладеного на правопорушника у межах санкції частини першої статті 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги в цілому не спростовують висновків суду першої інс-танції, оскільки фактично є критикою дій поліцейських без наведення відповідного аргументування такої своєї позиції. При цьому слід звернути увагу, що подія право-порушення згідно протоколу мала місце о 16.25 годині, а протокол про адміністратив-не правопорушення складений о 16.35 годині. Обставини проведення несанкціонова-ного обшуку транспортного засобу, вилучення особистих речей ОСОБА_1 , зазна-чені скаржником, не стосуються того факту, що він відмовився від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння. Доказів протилежного суду не нада-но, а особисті відносини ОСОБА_1 з працівниками відділу поліції правового зна-чення у даному випадку не мають, на правильність і обґрунтованість оскаржуваної постанови не впливають. Окремо слід зауважити, що у ОСОБА_1 є право на оскар-ження в установленому порядку неправомірних, на його думку, дій поліцейських, чим він, наразі, не скористався.

При цьому слід зазначити, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 256 КУпАП особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має право по-дати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу. При складенні протоколу особі, яка притягується до адміністративної відповідальнос-ті, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Апеляційний суд підкреслює, що будь-яких запере-чень, зауважень щодо змісту протоколу, дій працівників поліції від ОСОБА_1 при складанні протоколу від 15 грудня 2020 року не надходило. Зі змісту цього протоколу вбачається наявність відмітки про роз`яснення водію прав та обов`язків, передбачених статтею 265 КУпАП, що також не спростовано скаржником. У справі відсутні докази стосовно можливих заперечень водія діям поліцейських; жодних клопотань від ОСОБА_4 на той час не зафіксовано.

Апеляційний суд також критично оцінює доводи скаржника щодо порушення по-рядку складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки такі дово-ди скаржника однозначно спростовуються змістом самого протоколу. Останній скла-дений і заповнений у відповідності до вимог статті 256 КУпАП та Інструкції з оформ-лення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за № 1496/27941.

Щодо тверджень скаржника про незалучення свідків, а також фальсифікацію їхніх пояснень, то з такими доводами суд погодитися не може. Такі обставини підтверджу-ються матеріалами справи та не спростовані скаржником. З матеріалів справи убача-ється, що двоє свідків були залучені, відмова водія від проходження огляду у їх при-сутності зафіксована у встановленому законом порядку та засвідчена їх підписами. Аргументи ОСОБА_1 про те, що пояснення свідків спочатку були підписані, а по-тім доповнені текстом, що на його думку, підтверджується підписом двома стрічками нижче, на увагу не заслуговують, адже у такому випадку слід звернути увагу скарж-ника на зміст самого напису у поясненнях свідків, де вказано про те, хто саме відібрав у них пояснення. Доводи скарги про невідповідність адрес проживання свідків у пояс-неннях та протоколі не відповідають дійсності та абсолютно спростовуються змістом цих документів. Сумнівів у належності, допустимості та достовірності письмових по-яснень свідків як доказів не виникає.

Варто зазначити, що зі змісту апеляційної скарги скаржника достеменно убача-ється та підтверджується, що він відмовився від проходження огляду на стан сп`янін-ня. Дані обставини доводяться і відеозаписом, долученим до матеріалів справи, з яко-го убачається, що від проходження огляду як у медичному закладі, так і за допомогою алкотестера «Драгер» ОСОБА_1 у категоричній формі відмовився. Достовірність ві-деозапису як доказу спростувати неможливо.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав лю-дини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Від-повідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та засто-сування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил що-до допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що бу-ли сформульовані заявни-ком ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи в цілому не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права. Аргументи скаржника не спростовують правильний висновок судді суду пер-шої інстанції, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопору-шення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, повністю доведена мате-ріалами справи. З урахуванням наведеного вимогу апеляційної скарги про необхід-ність скасування оскаржуваної судової постанови апеляційний суд вважає необґрун-тованою та не знаходить підстав для її задоволення.

Суд апеляційної інстанції зважає на ту обставину, що ОСОБА_1 є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році, безстро-ково йому визначена ІІІ група інвалідності. Проте такі дані його особистості не є під-ставою для закриття провадження у цій адміністративній справі за відсутністю події, в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною пер-шою статті 130 КУпАП.

У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обовязок національного суду пе-реконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, були спра-ведливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав лю-дини від 09 червня 2005 року ), так і в справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 бе-резня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справед-ливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту осно-воположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відпо-відного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Таким чином питання, чи виконав суд свій обовязок стосовно подання обґрунту-вання, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі кон-кретних обставин справи ( Проніна проти України, N 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).

З огляду на викладене апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об-єктивних підстав для скасування правильної, об`єктивної постанови Іллінецького ра-йонного суду Вінницької області від 05 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП.

Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. О. Денишенко