ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/2249/21 Головуючий в 1 інст. Прінь І.П.
Провадження № 33/807/480/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, за участі ОСОБА_1 , його захисника адвоката Хіжнякова І.В., за апеляційними скаргами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Хіжнякова І.В. на постанову судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Курської області, зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , не працюючого, РНОКПП НОМЕР_1

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, стягнуто судовий збір, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 160302 від 10.03.2021 року, який був складений інспектором ВРПП №4 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області Фурсою М.П., було встановлено, що 10.03.2021р. о 10 год. 27 хв. ОСОБА_1 , в м. Бердянську по вул. Мічуріна, б.21, керував транспортним засобом Ямаха, державний номер НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння білків очей. Від проходження медичного огляду у медичному закладі у встановленому законом порядку ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків На місці зупинки продув алкотестер Драгер, прилад ARCD-0563, тест №1781 0,44%. Проводилася відео фіксація відео реєстратор та боді камера. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги вказує, що суддя районного суду не дотримався вимог Конституції України та КУпАП у зв`язку з чим його було помилково притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Апелянт вважає, що справу районним судом було розглянуто неповно, однобічно, у його відсутності, із завідомо обвинувальним ухилом, фактично суддя усунувся від виконання своїх конституційних обов`язків по здійсненню правосуддя при цьому грубо порушуючи вимоги ст. 245 КУпАП.

Суддя районного суду розглянула справу без його участі, хоча він перебував на лікарняному і завчасно подав клопотання про відкладення слухання справи.

Також не було враховано, що працівники поліції не надали доказів того, що він зупиняв транспортний засіб на вимогу співробітників правоохоронних органів, тобто відсутні докази того, що він керував скутером Ямаха д.н. НОМЕР_2 .

Апелянт зазначає, що на пропозицію співробітників поліції пройти медичний огляд за допомогою технічного засобу Драгер 6810, він погодився, та продувши алкотестер, погодився з отриманими результатами, а тому на думку апелянта, подальша пропозиція проїхати до медичного закладу, була незаконною, що не відповідає вимогам ст. 266 КУпАП.

Працівниками поліції в супереч вимогам ПДР України, його дії кваліфіковані були за п. 2.5 ПДР України, що не відповідає дійсним обставинам події.

В даному випадку працівник поліції повинен був скласти протокол про адміністративне правопорушення за порушення вимог п.2.9 ПДР України.

Апелянт наголошує увагу суду апеляційної інстанції, що вимоги п.2.5 ПДР України він не порушував, а тому відсутні підстави для притягнення його до відповідальності за інкриміноване порушення.

Вказує, що суд першої інстанції не мав права самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі, яка по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення або відшукувати докази винуватості особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Також акцентує увагу суду, що суддя районного суду притягнула його до відповідальності та піддала стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 гривень, хоча санкція за ч. 1 ст. 130 КУпАП (до вступу нового закону) передбачає штраф в розмірі 10200,00 гривень.

Просить апеляційний суд постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В апеляційний скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Хіжняков І.В. вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суддя районного суду позбавив ОСОБА_1 права на захист, гарантованого Основним Законом України та Європейською конвенцією, порушив вимоги ст. 268 КУпАП.

Постанова районного суду була ухвалена на підставі однобічної оцінки доказів, без їх належного дослідження під час судового розгляду справи та за відсутності ОСОБА_1 та його захисника.

Зазначає, що фабула обвинувачення, яка викладена в протоколі від 10 березня 2021 року, не відповідає дійсним обставинам, які мали місце в дійсності.

В дійсності ОСОБА_1 не керував транспортним засобом мопедом Ямаха, в той час коли до нього підішли співробітники поліції, знаходився на сходинках магазину, мопед стояв на стоянці біля магазину.

На пропозицію співробітників поліції пройти медичний огляд за допомогою спеціального технічного засобу Драгер 6810, ОСОБА_1 відповів згодою, та продувши засіб, погодився з отриманими результатами, а тому подальша пропозиція працівників поліції проїхати до медичного закладу для проходження огляду була незаконною.

Проходження огляду нібито на місці зупинки і відмова від проходження огляду в закладі охорони здоров`я працівником поліції була кваліфікована, як порушення вимог п.2.5 ПДР України, що на думку апелянта не відповідає дійсності.

Також наголошує, що відповідно до висновку щодо результатів проходження медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, встановлено, що спеціальний технічний засіб Драгер 6810 з 2016 року є забороненим до застосування на території України.

Крім того, відповідно до роздруківки алкотестеру Драгер 6810, тест №1781 від 10.03.2021 року, вбачається, що останнє калібрування засобу вимірювання технічки було проведено 04.06.2020 року, тобто більше ніж за шість місяців до дати огляду ОСОБА_1 , що є порушенням експлуатації даного приладу.

Жодного документу на підтвердження технічної справності приладу Драгер 6810 до протоколу про адміністративне правопорушення долучено не було.

Також наголошує увагу, що суд першої інстанції в супереч законодавчим вимогам піддав ОСОБА_1 до більш суворого покарання за ч.1 ст. 130 КУпАП, застосувавши Закон України, який не підлягає застосуванню.

Просить суд апеляційної інстанції постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянта та його захисника, які підтримали апеляційні скарги в повному обсязі та просили постанову судді скасувати та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, він не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, також апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно ст. 251 КУпАП закріплено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п.2 рішення Конституційного Суду України 25.12.1997 року по справі №9-зп).

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як передбачено ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд справи та встановлення обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього обвинувачення.

У практиці Європейського суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеср проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та ін.), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державною в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою винуватість.

Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 8 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17.

Також, абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 передбачає, що елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясував, та не перевірив правильність складання матеріалів адміністративної справи, в тому числі, і протоколу про адміністративне правопорушення, внаслідок чого ОСОБА_1 був помилково визнаний винним і притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення порушень п.2.5 ПДР України.

З огляду на зміст оскаржуваної постанови, суд першої інстанції для встановлення фактичних обставин справи не вжив заходів для встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надав уваги всім обставинам справи, не проаналізував докази в їх сукупності та не вжив заходів для встановлення істини у справі.

В постанові судді місцевого суду зазначено, що факт вчинення порушення за п. 2.5 ПДР України та інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративного правопорушення серії АББ №160302 від 10 березня 2021 року (а.с.3), результатами тесту за допомогою «Драгер» (а.с.5), актом огляду водія (а.с.4), направленням водія на огляд (а.с.6), письмовими поясненнями свідків справи (а.с.7-8), відеозаписом правопорушення (а.с.10).

Разом з тим, апеляційний суд при перегляді вказаної справи, дійшов до висновку, що вказані докази, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувачення, ані окремо по собі, ані в сукупності не свідчать на наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні порушення п. 2.5 ПДР України та інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як передбачено п.2.5 Правил дорожнього руху України(далі ПДР),водій зобов`язаний на вимогу працівників поліції пройти у встановленому порядку медичне обстеження для визначення стану алкогольного сп`яніння,впливу наркотичних або токсичних речовин.

Пункт 2.9 «а» ПДР України забороняє водію керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, по третє - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За положеннями ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103 визначено, що особи, які керують транспортними засобами, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають огляду на стан сп`яніння, який проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків, а у разі незгоди водія на проведення такого огляду або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я, які мають право на проведення такого огляду, не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення.

Враховуючи вказане та матеріали справи, апеляційний суд встановив, що працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення серії АББ №160302 від 10 березня 2021 року, складений за відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, в присутності двох свідків.

Разом з тим, встановлено, що в матеріалах справи міститься роздруківка з спеціального технічного засобу «Драгер»(а.с.5) щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння та акт огляду водія (а.с.4), згідно яких ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного сп`яніння 0,44 проміле.

Крім того, з письмових пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд для виявлення стану алкогольного сп`яніння на місці за допомогою спеціального технічного приладу «Драгер». З результатами огляду на місці ОСОБА_1 був згодний (а.с.7-8).

Таким чином, при наявності висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння та пояснень свідків, уповноваженою особою невірно кваліфіковано дії ОСОБА_1 за п. 2.5 ПДР України, оскільки дії мають ознаки порушення п.2.9 «а» ПДР України.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про виконання поліцейськими вимог ст. 265-2, ч. 1 ст. 266 КУпАП, «Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» протокол про адміністративне правопорушення не містять даних про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортного засобу д.н. НОМЕР_2 .

Апеляційний суд зазначає, що вимоги КУпАП та Інструкцій, які розроблені профільним міністерством, поліцейським не виконано, в той час як законодавець покладає обов`язок щодо збирання доказів на посадових осіб органів внутрішніх справ (Національної поліції) (ч. 2 ст. 251, п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП).

Наведені вище обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки неправильне та неточне оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення унеможливлює визнання судом належними та допустимими здобутих по справі доказів в розумінні вимог ст. 251 КУпАП.

Вищевказані порушення, суд першої інстанції залишив поза увагою, чим не виконав вимоги п. 2 ч. 1 ст. 278 КУпАП за змістом яких орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення окрім іншого, повинен вирішити чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, не перевірив чи виконано поліцейськими вимоги ч. 2 ст. 251 КУпАП, передчасно постановив рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції вказані вимоги не взяв до уваги, розглянув справу за відсутності учасників та за наявності обґрунтованого клопотання ОСОБА_1 про перенесення судового засідання на іншу дату (а.с.105), чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Також встановлено, що редакція ч. 1 ст. 130 КУпАП станом на момент інкримінування ОСОБА_1 вчинення адміністративного правопорушення, передбачала розмір стягнення у виді шістсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Починаючи з 17 березня 2021 року санкція вказаної статті КУпАП передбачає покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що районний суд при призначенні адміністративного стягнення у вигляді однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, не врахував вимоги ст. 58 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, якими визначається правова аксіома в національній правові системі, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява N 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява N 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 288 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення може бути скасована. Згідно ст. 293 КУпАП при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути прийнято рішення про скасування постанови і закриття справи.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи були порушені вимоги процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а тому вважає за наслідками розгляду апеляційної скарги, відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст.294 КУпАП, скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову у справі, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки докази порушення особою вимог п. 2.5 ПДР України матеріали справи не містять.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Хіжнякова Ігоря Володимировича, задовольнити.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 гривень з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік, скасувати.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 310/2249/21