ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/878/20 Головуючий суддя І інстанції Бобко Т. В.
Провадження № 33/818/34/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2020 року, Стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Південне Харківського району Харківської області, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Постановою встановлено, що 01 лютого 2020 року о 02 годині 50 хв. ОСОБА_1 рухався в районі будинку № 3 по вул. Дружби у м. Південний Харківського району Харківської області, еруючи автомобілем ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9А Правил дорожнього руху України. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія проведений в установленому законом порядку із застосуванням приладу «Драгер 6820 № 0171» в присутності двох свідків, результат огляду позитивна проба 1,16 проміле.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів його вини, а також вказує, що в його діях немає складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Зазначає, що автомобілем не керував, а просто знаходився у салоні автомобіля. Вказує, що не був згоден з результатом огляду, однак працівники поліції змусили його підписати протокол. Зазначає, що викликів до суду першої інстанції не отримував. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази керування ним автомобілем.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2020 року, оскільки в судовому засіданні в суді першої інстанції він участі не приймав. Йому не було відомо про те, що справа стосовно нього розглянута, судових повісток він не отримував. Про наявність судової постанови він дізнався лише 07.04.2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження відомостями, що є наявними в матеріалах справи, не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст. 129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В судові засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Зокрема, в судові засідання, в суд апеляційної інстанції, призначені на 14.01.2021 р., 26.01.2021 р., 24.02.2021 р. ОСОБА_1 , викликався шляхом направлення йому судових повісток зі зворотнім повідомленням.

Ці повістки направлялись на адресу його проживання, яка зазначена у його апеляційній скарзі, а також у його клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, а саме: м. Південне, Харківського району Харківської області, вул. Визволення, 42.

Апеляційна скарга разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження підписані безпосередньо самим ОСОБА_1 , а тому у апеляційного суду немає сумнівів щодо правильності зазначеної адреси місця проживання ОСОБА_1 .

Судові повістки, направлені за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, не вручені ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

Аналізуючи вимоги ст. 277-2 КУпАП, вбачається, що належним повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є вручення цій особі судової повістки. Іншого повідомлення про розгляд справи чинний КУпАП не передбачає.

Однак, в матеріалах справи відсутні інші відомості стосовно ОСОБА_1 , в тому числі, номер мобільного телефону, що унеможливлює повідомлення його іншим способом (направлення СМС-повідомлення, телефонограми).

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до висновків, що містяться у Рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", де наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до відомостей, які наявні в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_1 , який безпосередньо підписав свою апеляційну скаргу, жодним чином не дізнавався щодо розгляду цієї апеляційної скарги, яку він особисто направив до апеляційного суду через суд першої інстанції. Враховуючи ці відомості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 об`єктивно обізнаний про те, що його апеляційна скарга перебуває на розгляді в апеляційному суді та не цікавиться її розглядом.

Враховуючи вищенаведене, а також дотримуючись вимог ст. 268 та ч.6 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.9(А).

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. При цьому належить врахувати те, що, оспорюючи висновки суду першої інстанції, правопорушник не заявляв будь-яких клопотань, в тому числі щодо допиту свідків, зазначених працівниками поліції у протоколі про адміністративне правопорушення.

Переглядаючи оскаржувану судову постанову за доводами поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП суд першої інстанції послався на докази, а саме: відомості протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 3), відомостями результату огляду на стан сп`яніння (арк. 2), відомостями письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 4, 5), а також відомостями відеозапису бодікамер працівників поліції.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 3), ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння, зі згоди водія, у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер» в присутності двох свідків, результат 1,16 прміле.

З відомостями цього протоколу ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис, а також власноручні пояснення.

Проте, власноручні пояснення ОСОБА_1 в протоколі зазначені таким чином, що немає можливості їх ідентифікувати та зрозуміти, а тому суд апеляційної інстанції не має фактичної можливості взяти ці пояснення до уваги.

Однак, слід зауважити, що будь-яких інших заперечень щодо відомостей, які зазначені в протоколі працівником поліції, ОСОБА_1 ані в протоколі, ані в окремих поясненнях не зазначив.

Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою, а матеріали справи не містять відомостей про те, що дії службової особи що складала протокол, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 оскаржувалися.

Відповідно до інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений вичерпний перелік ознак алкогольного сп`яніння, що узгоджується із тими ознаками, що були виявлені працівниками поліції під час зупинки ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд дійшов висновку, що дії працівників поліції під час складання протоколу відповідали вимогам цієї інструкції.

Крім того, відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 4, 5) вбачається, що їх було залучено працівниками поліції в якості понятих та в їх присутності водій автомобіля ВАЗ 2101 - ОСОБА_1 , добровільно пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння з використанням алкотестеру Драгер і результат виявлено 1,16 проміле. Водій вів себе не коректно з працівниками поліції.

Поряд з цим, відповідно до роздруківки алкотестеру Драгер вбачається, що вміст алкоголю у видихаємому ОСОБА_1 повітрі складав 1,16 проміле.

З цими відомостями ОСОБА_1 був згоден, про що свідчить його власноручний підпис у цій роздруківці.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, будучі повідомлений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, був допитаний працівник поліції ОСОБА_4 , який складав протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 . Поліцейський пояснив, що вночі він перебував на чергуванні та до їх екіпажу надійшов виклик зі служби «102» про те, що особа, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння керує автомобілем ВАЗ 2101 червоного кольору. Здійснюючи патрулювання його екіпажем було виявлено розшукуваний автомобіль. На вимогу працівників поліції автомобіль не зупинявся. Працівники поліції переслідували автомобіль ВАЗ 2101 до тих пір доки у цього автомобіля не відірвалось колесо і тому він не міг рухатись далі. Працівниками поліції було встановлено, що за кермом цього автомобіля перебував ОСОБА_1 , який добровільно надав працівникам поліції своє посвідчення водія. Під час спілкування з ОСОБА_1 у нього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння. Працівники поліції за участю свідків запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння з використанням алкотестеру «Драгер». ОСОБА_1 погодився та добровільно прошов огляд та було встановлено, що у видихаємому ОСОБА_1 повітрі міститься алкоголь у розмірі 1,16 проміле. З таким результатом огляду ОСОБА_1 був згоден та не висловлював бажання пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я. Свідок також зазначив, що діяв відповідно до чинного законодавства та не мав упередженого ставлення до ОСОБА_1 .

Поряд з цим, відповідно до відомостей, які містяться на відеозапису бодікамер працівників поліції (арк. 1) вбачається, що працівники поліції переслідували автомобіль ВАЗ 2101 червоного кольору, а коли наздогнали його, то за кермом виявився саме ОСОБА_1 . Тобто твердження ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом не відповідає дійсності.

Крім того, з цього відеозапису вбачається, що у присутності двох свідків ОСОБА_1 на пропозицію працівників поліції погодився та добровільно пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння з використанням газоаналізатору «Драгер», результат виявився позитивним 1,16 проміле. З цим результатом ОСОБА_1 був згоден, про що він повідомив працівників поліції. Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що він був незгоден із результатом огляду з використанням газоаналізатору Драгер є суб`єктивними та розцінюються судом як обраний спосіб захисту та намагання уникнути відповідальності.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які спростовувують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Не містять матеріали справи і підстав для закриття провадження, які передбачені ч.2 ст. 284 КУпАП.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.9А Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до адміністративної відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2020 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков