КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 33/824/2791/2021 Категорія: ч. 1 ст. 44-3 КУпАП
Головуючий в суді першої інстанції: Павленко О.О.
Головуючий в апеляційній інстанції: Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Матвієнко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року закрито провадження в справі за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Як встановив суд, 19.01.2021 року о 09 год. 20 хв. за адресою: м. Київ, Контрактова площа, 2, ОСОБА_1 прийняв участь у масових заходах, чим порушив вимоги п. 7 п.п. 2 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з постановою суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, тому провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складуадміністративного правопорушення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Так, суд взяв до уваги матеріали, які не підтверджують вчинення правопорушення.

Як зазначено в постанові суду, винуватість ОСОБА_1 підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, рапортами, поясненнями ОСОБА_1 . Однак, протокол і рапорт виражають лише суб`єктивну думку співробітників поліції, до них не долучено фото і відео матеріалів, а також показів свідків, які б об`єктивно свідчили про вчинення ОСОБА_1 винних діянь.

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений КУпАП, а тому як доказ протоколпро адміністративне правопорушення може бути використаний у справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законодавством. Згідно із ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення мають зазначатися, серед іншого, суть адміністративного правопорушення і нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Однак у протоколі, складеному відносно ОСОБА_1 , не відображено об`єктивну сторону правопорушення (не конкретизовано суть діяння) і зроблено невірне посилання на норму підзаконного акту, яка визначає правила щодо карантину людей (на пп. 2 п. 7 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, що регулює порядок самоізоляції). Протокол про адміністративне правопорушення від 19.01.2021 року складений без дотримання вимог закону, що тягне за собою визнання його як доказу недопустимим.

Рапорти поліції не можуть слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, на чому акцентував увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.05.2020 року у справі № 524/5741/16-а. Рапорт Ст. ДОП Подільського УП ГУНП в місті Києві, капітана поліції Дехтярука A.B. за своїм змістом складається із загальних фраз і лише дублює тези протоколу про адміністративне правопорушення. В іншому рапорті, підписаному Оперативним черговим Подільського УП ГУНП в місті Києві, йдеться про те, що на Контрактовій площі 19.01.2021 року о 09.43 зібралось 20 мітингувальників. Однак на той час ОСОБА_1 вже перебував у Подільському УП, будучи затриманим о 09.20 (це узгоджується з протоколом про адміністративне затримання).

Усім цим недолікам, що містяться в адміністративних матеріалах, суд не надав оцінки. Окрім того, не можуть підтверджувати вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення пояснення, які додані до протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки у цих поясненнях сказано, що він не брав участі у масових заходах, оскільки одразу був затриманий поліцією і доставлений до Подільського управління поліції.

Крім того, суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 брав участь у масовому зібранні. У постанові суду першої інстанції не зазначено, у чому саме виразилося порушення ОСОБА_1 правил щодо карантину людей. Суд першої інстанції в порушення вимог закону належним чином не з`ясував обставини справи та не надав належної оцінки наданим доказам, що потягло передчасний висновок про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Аналіз протоколу про адмінправопорушення дозволяє дійти висновку про фактичну відсутність складу й події адміністративного правопорушення, оскільки співробітниками поліції не доведено факту проведення масового зібрання громадян, не визначено його чисельності, чи були об`єднані присутні єдиною метою, чи не було скупчення людей випадковим скупченням перехожих, яку кількість від присутніх становили співробітники поліції, а також не встановлено роль апелянта у ньому. Судом не зазначено, скільки осіб брали участь у масовому заході та з яких міркувань він дійшов висновку про участь ОСОБА_1 у цьому заході.

Також апелянт посилався на те, що він суворо дотримувався правил карантину: носив маску і дотримувався дистанції у 2 метри від інших осіб. Крім того, співробітниками поліції не доведено, що ОСОБА_1 мав умисел порушувати правила карантину.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт зазначив також те, що у протоколі викладена неправильна кваліфікація порушення, оскільки у ньому вказане невірне посилання на норму нормативно-правового акту щодо дотримання вимог в умовах карантину, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП. Це суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, у п. 31 рішення від 28 жовтня 2003 року у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Через суперечливість, що міститься у протоколі про адміністративне правопорушення, у постанові Подільського районного суду м. Києва не сформульовано точно, яку саме норму законодавства порушив ОСОБА_1 . Констатовано, що він «прийняв участь у масових заходах, чим порушив вимоги п. 7 пп. 2 Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року».

Разом з тим, згаданий у протоколі про адміністративне правопорушення підпункт 2 пункту 7 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 визначає осіб, які підлягають самоізоляції. Тоді як підпункт 7 пункту 3 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 забороняв «проведення всіх масових (розважальних, спортивних, соціальних, рекламних та інших) заходів...».

Зазначеному суд належної оцінки не надав, не зазначивши у постанові про те, яким пунктом постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 встановлюється відповідальність за допущене ОСОБА_1 правопорушення і як слід вирішувати суперечність в адміністративних матеріалах.

За таких умов, суть правопорушення з кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП є сумнівною, що є неприйнятним, оскільки суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування поза розумним сумнівом (рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Також апелянт посилається на те, що притягнення його до адміністративної відповідальності за участь у мирному зібранні суперечить Конституції України, ст. 39 якої гарантує громадянам України право на участь у мирних зібраннях, мітингах, походах і демонстраціях. При цьому, вищевказана стаття 39 Конституції чітко вказує, що обмеження права на мирні збори може вводитися лише судом у відповідності до закону, а не постановою Кабінету Міністрів України як підзаконним актом. Отже, встановлення обмежень на мирні зібрання актом органу виконавчої влади, а також притягнення до відповідальності за участь у мирних зібраннях на підставі такого акту, суперечить Конституції та законам України. Зазначені права можуть бути обмежені лише в дозволеному законом порядку судом та в умовах воєнного або надзвичайного стану, якого на території України на момент складення відносно апелянта адміністративного матеріалу введено не було.

Враховуючи викладене, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, показання свідка ОСОБА_2 , перевіривши доводи скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши під час апеляційного розгляду докази у справі про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суддя місцевого суду у порушення положень ст.ст. 245, 280 КУпАП повно, всебічно і об`єктивно не з`ясував обставини справи, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, рапортами, поясненнями ОСОБА_1 .

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, диспозицією ч. 1 ст. 44-3 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Вказана норма є бланкетною, тобто відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють правила карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм та є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби.

У відповідності до ст. 41 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи порушення ОСОБА_1 правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, послався на підпункт 2 пункту 7 постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якого самоізоляції підлягають особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом захворювання на COVID-19 у легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації.

При цьому, описуючи об`єктивну сторону правопорушення, суд у постанові зазначає, що 19.01.2021 року о 09 год. 20 хв. за адресою: м. Київ, Контрактова площа, 2, ОСОБА_1 прийняв участь у масових заходах, що, таким чином, свідчить про неправильну кваліфікацію дій правопорушника, оскільки участь у масових заходах не охоплюється підпунктом 2 пункту 7 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року, на який посилається суд у постанові.

Таким чином, у протоколі серії ВАБ №371559 від 19.01.2021 року (а.с.1) зазначена неправильна кваліфікація порушення, оскільки у ньому вказане невірне посилання на норму нормативно-правового акту щодо дотримання вимог в умовах карантину, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП. Це суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, у п. 31 рішення від 28 жовтня 2003 року у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Крім того, аналіз протоколу про адмінправопорушення дозволяє дійти висновку про фактичну відсутність складу й події адміністративного правопорушення, оскільки співробітниками поліції не доведено факту проведення масового зібрання громадян, не визначено його чисельності, чи були об`єднані присутні єдиною метою, чи не було скупчення людей випадковим скупченням перехожих, яку кількість від присутніх становили співробітники поліції, а також не встановлено роль апелянта у ньому. Судом не зазначено, скільки осіб брали участь у масовому заході та з яких міркувань він дійшов висновку про участь ОСОБА_1 у цьому заході.

Вищенаведені суперечності є підставою для висновку про те, що протокол серії ВАБ №371559 від 19.01.2021 року (а.с.1)не є належним та допустимим доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Щодо інших, наявних у справі доказів, якими суд обґрунтував оскаржувану постанову, слід зазначити наступне.

Рапорт Ст. ДОП Подільського УП ГУНП в місті Києві, капітана поліції Дехтярука A.B. (а.с.4) за своїм змістом складається із загальних фраз, дублює тези протоколу про адміністративне правопорушення, та подібно протоколу містить необгрунтоване посилання на п. 7 п.п.2 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року.

В іншому рапорті, підписаному Оперативним черговим Подільського УП ГУНП в місті Києві (а.с.3), йдеться про те, що на Контрактовій площі 19.01.2021 року о 09.43 зібралось 20 мітингувальників. Однак на той час ОСОБА_1 вже перебував у Подільському УП, будучи затриманим о 09.20, як про це зазначено у протоколі про адміністративне затримання (а.с.2), що виключає можливість використання даного рапорту в якості доказу того, що ОСОБА_1 приймав участь у мітингу.

Таким чином, вищенаведені письмові докази містять у собі суперечності, на що суд першої інстанції уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про їх належність, допустимість та достатність.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Частиною третьою ст.62 Конституції України визначено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року; доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

У відповідності до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

З матеріалів справи вбачається, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП не доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б дали можливість констатувати, що його винуватість доведено поза розумним сумнівом, в зв`язку із чим постанова суддісуду першої інстанції від 14 травня 2021 року є необґрунтованою та підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року про закриття провадження в справі за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, - скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Ю.О.Матвієнко