ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Дніпро

Суддя Судової палати у кримінальних справах Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П., у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро розглянувши апеляційну скаргу адвоката Шевчук О.М. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року в справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420, 40 коп.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 08.12.2020р. № 1116 ОСОБА_1 , будучи депутатом Центральної районної у місті Дніпрі ради, згідно з п.п. «б» п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних правопорушень і правопорушень, пов`язаних з корупцією, та суб`єктом декларування відповідно до ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», порушуючи вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин, а саме в строк до 01.06.2020 року, не подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік та фактично подала дану декларацію 10.06.2020 року о 13 год. 15 хв., чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а саме: несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Не погоджуючись з вищевказаною, адвокат Шевчук О.М. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2021 року та звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що з постановою суду першої інстанції не погоджується. Вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

З висновками суду першої інстанції скаржник не погоджується, оскільки чинне законодавство не пов`язує наявність підстав для звільнення від відповідальності за несвоєчасне подання декларації чи повідомлення наявністю чи відсутність саме транспортних обмежень. Сам по собі факт встановлення карантину на території певної адміністративно-територіальної одиниці є самостійною та достатньою підставою для звільнення особи від адміністративної відповідальності.

Станом на січень-лютий 2020 року скаржник абсолютно правомірно розраховувала на достатність часу для подачі декларації. Неможливо спрогнозувати поширення епідемії, а також введення карантинних обмежень, викликаних COVID-19, не тільки пересічним громадянином, а й на рівні державному, про що свідчить неодноразові зміни в діях уряду (посилення/послаблення карантину, продовження його дії, зміни переліку обмежувальних заходів та ін.), шляхом внесення змін до раніше прийнятих постанов.

Крім того, скаржник вважає, що судом не надано належної уваги доводам скаржника про погане самопочуття, яке є поважною причиною неподання декларації. Про вказане свідчить запис (двічі) до електронної черги лікаря, роздруківка якого була долучена до матеріалів справи. Запис до лікаря в електронну чергу неможливо підробити попередньою датою, про контакт скаржника з лікарем свідчить роздруківка телефонних дзвінків, долучена до матеріалів справи. Слід зауважити, що рекомендації МОЗ та управлінь охорони здоров`я на місцевих рівнях зводились, в тому числі, до зменшення кількості контактів, уникнення масового скупчення людей (яким є лікарня), надання переваги записам в електронну чергу до лікаря особистому відвідуванню. Все це у своїй сукупності підтверджує доводи скаржника про погане самопочуття, оскільки очевидно, що людина, яка не хворіє, до лікаря не записується, однак вказані доводи не були спростовані судом першої інстанції, суд взагалі не надав їм оцінки.

Вказує на те, що ні у протоколі про адміністративне правопорушення, ні прокурором в судовому засіданні не було наведено обґрунтувань та доказів на підтвердження суб`єктивної сторони даного правопорушення. Тобто, не встановлені і не доведені вина у формі умислу, мотив та мета інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення.

Суд першої інстанції не навів спростувань доводів сторони захисту ОСОБА_1 щодо недоведеності суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, обмежившись твердженням про вчинення правопорушення у формі бездіяльності, не зазначивши при цьому а ні мотив, а ні мету вчиненого.

Крім того, подана ОСОБА_1 щорічна декларація за 2019 рік 10.06.2020 року вказує на відсутність у неї умислу не подавати її або приховувати свій матеріальний стан.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та діюча в її інтересах адвокат Шевчук О.М. апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор Мануйленко І.М., участь якого в розгляді даної справи згідно ст. 250 КупАП України є обов`язковою, в судовому засіданні підтримав постанову суду першої інстанції та просив залишити її без змін.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції": правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

Так, відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає:

-за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Виходячи із диспозиції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, несвоєчасна подача декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - є адміністративним правопорушенням, пов`язаним з корупцією, що вчиняється суб`єктом правопорушення, який усвідомлював, що його бездіяльність, тобто несвоєчасна подача декларації є порушенням Закону, тягне за собою адміністративну відповідальність, і бажав так чинити, або свідомо допускав, що така бездіяльність призведе до порушення Закону, хоча не бажав його порушувати.

Апеляційним переглядом встановлено, що згідно з протоколом 1 пленарного засідання 1 сесії 7 скликання Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради від 09.12.2015 року було визнано повноваження депутатів Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради, серед яких є ОСОБА_1 .

Рішенням Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради від 30.06.2016 №1/4 «Про перейменування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради та її виконавчих органів» на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.03.2016 №11/4 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21.09.2005 №71/30 «Про районні у місті ради», розпоряджень міського голови від 26.11.2015 № 897-р та від 19.02.2016 №71-р «Про перейменування топонімів м. Дніпропетровська», керуючись ст.ст. 5, 11, 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», було визначено повне найменування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради як «Центральна районна у місті Дніпрі рада».

Відповідно до п.п. «б» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» депутатів місцевих рад віднесено до суб`єктів на яких поширюється дія вказаного закону. Отже, ОСОБА_1 , будучи депутатом Центральної районної у місті Дніпрі ради, згідно з п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних правопорушень і правопорушень, пов`язаних з корупцією, та суб`єктом декларування відповідно до ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, регламенту ради та інших нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів.

Ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», передбачено, що особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої ст. З Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані, щорічно до першого квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається НАЗК.

Згідно з протоколом 25 сесії 7 скликання Центральної районної у місті Дніпрі ради від 18.03.2020 року, депутатам роз`яснено антикорупційне законодавство щодо складання, подання та оприлюднення декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування до 01 квітня поточного року (а.с. 38).

У відповідності до п.п. «б» п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 , як депутат Центральної районної у місті Дніпрі ради, є суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, у зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язаний щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається НАЗК.

Законом України від 17.03.2020 №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), внесено зміни до Закону від 14.10.2014№ 1700-VII», згідно з якими, у 2020 році продовжено до 1 червня термін подання щорічних декларацій та декларацій після звільнення. Відповідно до частини 2-1 розділу ХІІІ Прикінцевих положень встановлено, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 01.04.2020р., суб`єкти декларування подають до 01 червня 2020 року.

З наведеного вбачається, що законодавець встановлює відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларації як важливий елемент складу правопорушення.

Вважаю, що в матеріалах адміністративної справи наявні докази вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, при обставинах, вказаних в протоколі, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення від 08.12.2020 року №1116, за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, в якому зафіксовані обставини несвоєчасного подання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2019 рік;

-повідомленням заступника голови ради ОСОБА_3 на ім`я Національного агентства про факт неподання чи несвоєчасного подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування від 20.07.2020 року, за яким НАЗК повідомлено про встановлення факту несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 ;

-послідовністю дій користувача ЄДРДО за період 01.01.2020 25.08.2020 р.р., за якою ОСОБА_1 розпочала подання декларації за 2019 рік 10.06.2020 року о 12 год. 49 хв. 45 сек. і закінчила 10.06.2020 року о 13 год. 15 хв. 13 сек. До цього жодних дій, спрямованих на подання декларації не вчинялося;

-листом КНП «МКЛ № 9» ДМР від 29.10.2020 року № 1885, згідно якого ОСОБА_1 у період часу з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ № 9» ДМР не перебувала, листків непрацездатності не отримувала;

-витягом та декларацією ОСОБА_1 за 2019 рік з Єдиного державного реєстру декларацій на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, згідно з якими ОСОБА_1 подала щорічну декларацію за 2019 рік лише 10.06.2020 р. о 13 год. 15 хв., тобто, поза межами строку, встановленого законом для подання щорічної декларації за 2019 рік;

-витягом з бази даних акредитованого центру сертифікації ключів АЦСК АО КБ «Приватбанк», з якого слідує, що ОСОБА_1 отримала сертифікат електронного цифрового підпису 27.02.2019 року, строк дії скінчився 27.02.2020 року. Наступний сертифікат електронного цифрового підпису ОСОБА_1 отримала 09.06.2020 року, тобто поза межами строку, встановленого законом для подання щорічної декларації за 2019 рік.

Таким чином, ОСОБА_1 порушила вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» та рішення Національного агентства з питань запобігання корупції «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» від 10.06.2016 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 за № 958/29088.

Стосовно доводів апелянта про відсутність складу адміністративного правопорушення через відсутність умислу вважаю їх необгрунтованими з огляду на наступне.

Ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» містить визначення правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Склад правопорушення за ст. 172-6 КУпАП є формальним, тобто таким, який не передбачає обов`язкових елементів об`єктивної сторони - мети, мотивів та наслідків.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно із статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відповідальність настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від подання чи несвоєчасне подання декларації, керуючись при цьому особистим інтересом чи інтересами третіх осіб, або мала непрямий умисел, свідомо допускаючи наслідки у вигляді неподання або несвоєчасного подання декларації, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Для визнання зазначеного правопорушення закінченим не потрібне настання наслідків - воно вважається умисним за умови усвідомлення особою протиправного характеру своїх дій чи бездіяльності.

Таке, усвідомлення презюмується, адже особа, зазначена в п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», була допущена у встановленому законом порядку до виконання функцій держави, пройшов спеціальну перевірку, подав відповідну декларацію та подає щорічні декларації, була попереджена і виконувала вимоги законодавства щодо фінансового контролю в частині подання щорічних декларацій.

Крім того, згідно з попередження про вимоги та обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції» від 06.01.2017 року ознайомлено з необхідністю та порядком заповнення декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 була ознайомлена з положеннями Закону України «Про запобігання корупції», в тому числі і щодо вимог про фінансовий контроль і, будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, не могла не розуміти, що стосовно неї застосовуються вимоги щодо фінансового контролю, в тому числі й вимоги щодо своєчасного подання декларацій після звільнення, як додаткового заходу здійснення фінансового контролю.

Таким чином, з досліджених доказів слідує, що у ОСОБА_1 в період з 01.01.2020 року по 01.06.2020 року не було жодних об`єктивних перешкод своєчасно подати щорічну декларацію за 2019 рік, що є підставою для її притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта стосовно того, що ОСОБА_1 не подала завчасно, так як погано себе почувала, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, даний факт не спростовує вищезазначене, оскільки всі проблемні технічні питання, що не пов`язані із працездатністю реєстру, мають самостійно вирішуватися декларантом, який зобов`язаний у встановлений законодавством строк подати свою декларацію про доходи за минулий рік з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Що ж стосується доводів апелянта з приводу того, що ОСОБА_1 фактично подала декларацію 10.06.2020 року, а відтак в останньої не було умислу на вчинення інкримінованого правопорушення, апеляційний суд зазначає, що апелянтом не було надано доказів, які б свідчили про обставини, що унеможливлювали подання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2019 рік до 01.06.2020 року.

Інші доводи апеляційної скарги є не суттєвими, не спростовують факту вчинення особою адміністративного правопорушення, мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, а будь-яких інших доказів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, матеріалами справи не знайшли свого підтвердження.

Суду не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву.

В апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Отже винність ОСОБА_1 в інкримінованому їй правопорушенні поза всяким сумнівом знайшла своє підтвердження зібраними доказами, які містяться в матеріалах адміністративної справи, а відтак у відповідності до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому слід зазначити, що згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, зазначене свідчить про те, що суд повинен оцінити всі докази наявні в матеріалах провадження у своїй сукупності та прийти до висновку про винність чи невинність особи в інкримінованому їй правопорушенні.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції були повно, всебічно та об`єктивно з`ясовані всі обставини по справі та дана їм належна оцінка, а викладені у постанові суду висновки повністю їм відповідають. За таких обставин підстав для скасування вірного по суті рішення не вбачається, а доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам є необґрунтованими і такими, що не відповідають матеріалам справи.

Порушення норм процесуального та матеріального права судом апеляційної інстанції виявлено не було.

Підстави для застосування ст.22 КУпАП не встановлені.

Підсумовуючи викладене, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, її дії належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а відтак, постанова судді першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шевчук О.М. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду Г.П. Слоквенко