КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/5917/21
Апеляційне провадження №33/824/2953/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали адміністративної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 грн на користь держави.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, зокрема, наступне.

28 березня 2021 року о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ Sens», державний номер НОМЕР_1 , по вул. Шептицького, 4 у м. Києві, не обрав безпечної швидкості руху та не обрав безпечної дистанції, унаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Opel Vivaro», державний номер НОМЕР_2 .

При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункти 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

Вина ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 28 березня 2021 року серії ААБ №193569, зі змісту якого вбачається порушення водієм пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, схемою місця ДТП від 28 березня 2021 року, письмовими поясненнями іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди та фотознімками.

Хоча адвокат Шаповалов А.М. вказував на відсутність порушень правил дорожнього руху з боку ОСОБА_1 , та все ж суддя, керуючись положеннями правил дорожнього руху, вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення.

Оцінюючи пояснення адвоката Шаповалова А.С., суддя звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 не дотримався безпечної дистанції до транспортного засобу, що рухався по тій самій смузі та саме це завадило йому запобігти зіткненню.

Інформаційна насиченість сучасного дорожнього руху й високі швидкості автомобілів значно підвищують вимоги до своєчасного й правильного сприйняття довкілля.

Аналіз нещасних випадків на багатосмугових проїзних частинах вказує на те, що значна кількість ДТП виникає внаслідок недотримання безпечної дистанції між транспортними засобами.

За невисоких швидкостей руху навіть незначне збільшення тривалості реакції водія вимагає від нього дотримання безпечної дистанції руху. За різних рівнів завантаження дорога забезпечує різні рівні комфортності та безпеки руху.

З урахуванням вимог Правил дорожнього руху та сукупністю наявних доказів, суддя вважає, що ОСОБА_1 не дотримався безпечної дистанції, чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Водночас суддя не вбачає підстав для виклику та допиту працівників поліції, оскільки протокол про адміністративне правопорушення та схема місця ДТП не містять неточностей чи даних, які б не узгоджувалися між собою та іншими наявними доказами. При цьому безпосередніми свідками дорожньо-транспортної особи вказані особи не були.

Також не заслуговують на увагу твердження про нероз`яснення ОСОБА_1 під час складення протоколу про адміністративне правопорушення наявних у нього прав, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення наявна відмітка про роз`яснення його прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, жодних зауважень ОСОБА_1 ні у протоколі, ні у окремих поясненнях нема.

Зважаючи на викладене та враховуючи те, що саме по собі невнесення в протокол про адміністративне правопорушення та схему місця ДТП повного імені та по-батькові осіб, які складали вказані документи, не вказує про допущення працівниками поліції таких істотних порушень, які могли б вплинути на встановлення вини чи невинуватості ОСОБА_1 та свідчили б про необхідність відправлення з цих підстав протоколу на доопрацювання.

Що стосується витребування відеозапису з нагрудної камери працівника поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення, то суддя звертає увагу на те, що у самому протоколі про адміністративне правопорушення у графі «До протоколу додаються» відсутня відмітка про наявність та долучення відеозапису, що свідчить про те, що відеозйомка у той момент не здійснювалась.

На відсутність відеозапису з камер зовнішнього відеоспостереження на відрізку дороги, де сталась дорожньо-транспортна пригода, свідчить те, що адвокатом вже надсилався відповідний запит та копії вказаного відеозапису не отримано, тому суддя не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

Щодо тверджень представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. про ймовірне порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля марки «Opel Vivaro», державний номер НОМЕР_2 , то слід зазначити, що предметом розгляду даного протоколу про адміністративне правопорушення є порушення ОСОБА_1 пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

Жодних інших протоколів про адміністративне правопорушення до матеріалів даної справи про адміністративне правопорушення не долучено, що позбавляє можливості суддю надати оцінку діям ОСОБА_1 з урахуванням дій іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди.

Жодних доказів, які б спростовували винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, судді не надано.

Отже, враховуючи доведеність матеріалами справи вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, суддя вважає за необхідне ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Правовими підставами для ухвалення зазначеного судового рішення місцевий суд зазначив, зокрема, положення п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14, пункти 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху, ст.ст. 40-1, 124, 251, 283-285 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Не погоджуючись із вказаною постановою місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову і прийняти нову, якою визнати його невинним у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що постанова судді є незаконною та необґрунтованою, ухвалена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 55, 56, 63 Конституції України, ст.ст. 7, 245, 251, 254, 255, 256, 268, 272, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14, п.п. 2, 3, 7 Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використанні нагрудних відеокамер ( відеорегістраторів ) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість винесеної постанови, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , його захисників - Ткаченко Я.К., Шаповалова А.М., потерпілого - ОСОБА_2 , дослідивши докази по справі, вважає за необхідне залишити апеляцію без задоволення, керуючись наступним.

Як правильно встановив місцевий суд, 28 березня 2021 року о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ Sens», державний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Шептицького, 4 у м. Києві.

При цьому, не обрав безпечної швидкості руху та безпечної дистанції, унаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Opel Vivaro», державний номер НОМЕР_2 , які ( автомобілі ) отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Таким чином, ОСОБА_1 не дотримався вимог п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, унаслідок чого скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Названі обставини, як правильно зазначив місцевий суд, підтверджуються матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП, поясненнями ОСОБА_1 , потерпілого ( а.с. 1, 2, 3, 4, 10, 11 ), наявними у справі, які, на переконання апеляційного суду, є доказами вини правопорушника у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно положень ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, сам ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтвердив факт скоєння правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Місцевий суд, на переконання апеляційного суду, з огляду на викладене, положення чинного законодавства, правомірно не взяв до уваги твердження правопорушника та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 порушень Правил дорожнього руху, зазначений ними механізм скоєння ДТП, винність в його скоєнні іншого учасника дорожнього руху, недоліки складеного протоколу про адміністративне правопорушення, нероз`яснення прав правопорушнику.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про дотримання місцевим судом вимог ст.ст. 34, 35, 36, 245, 246, 248, 249, 251, 252, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення при винесенні постанови, що свідчить про необґрунтованість заявлених апеляційних вимог.

В рішенні по справі "О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на наведене, доводи апелянта про те, що постанова судді є незаконною та необґрунтованою, ухвалена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 55, 56, 63 Конституції України, ст.ст. 7, 245, 251, 254, 255, 256, 268, 272, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14, п.п. 2, 3, 7 Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використанні нагрудних відеокамер ( відеорегістраторів ) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, з точки зору суду апеляційної інстанції та в силу викладеного, не відповідають дійсності, а відтак - не є правовою підставою для скасування судового рішення місцевого суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд, при цьому, застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування "поза розумним сумнівом", сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах "Кобець проти України" ( п.43 ) та "Авшар проти Туреччини" ( п. 282 ), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року, "Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії" від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції, окрім іншого, вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року з огляду на поважність причин його пропуску та з метою дотримання положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Сержанюк