Номер провадження 3/521/324/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2021 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Старіков О.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Одеської митниці Держмитслужби, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1

за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України,

В С Т А Н О В И В:

23.08.2020 року, о 09 годині 30 хвилин, ОСОБА_2 проходив митний контроль в зоні митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, з Туреччини до України, літаком «A21N» TC-LST №465, під час якого пред`явив готівку у сумі 21800 доларів США.

За даним фактом співробітниками Одеської митниці Держмитслужби відносно ОСОБА_3 було складено протокол №0865/50000/20 від 23.08.2020 року про порушення митних правил, передбачене ст. 471 МК України.

Також, відповідно до ст. 511 МК України було вилучено 10000 доларів США.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, його захисник адвокат Єршов Р.А. просив не застосовувати до ОСОБА_3 стягнення у вигляді конфіскації грошових коштів та повернути їх, наводячи підстави на підтримку своєї позиції.

Представник Одеської митниці Держмитслужби у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_3 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, наводячи підстави на підтримку своєї позиції.

Розглянувши матеріали справи, суддя вважає що в діях ОСОБА_3 вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, за кваліфікуючою ознакою порушення встановленого митним кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України обмежено законодавством України.

Приймаючи до уваги характер скоєного правопорушення та особу правопорушника, відсутність обтяжуючих обставин, відсутність пом`якшуючих обставин, суддя вважає необхідним застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Необхідно зазначити, що санкція ст. 471 МК України передбачає покарання у вигляді штрафу та конфіскацію товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено.

Щодо конфіскації цих товарів, то необхідно зазначити наступне.

Як вбачається з наданих захисником документів, а саме довідки від 20.08.2020 року, ОСОБА_2 працював у компанії «Грін Флег Евіейшн», яка розташована у Судані з 15.03.2019 року до серпня 2020 року та отримав заробітну плату у сумі 30000 доларів США та 2000 Євро. Необхідно зазначити, що вказана довідка видана за декілька днів до проходження ОСОБА_4 митного контролю в Україні.

Вказані обставини також підтверджуються листом «Грін Флег Евіейшен» від 24.08.2020 року.

Таким чином, стороною захисту підтверджено законність грошей, які ОСОБА_2 переміщував через митний кордон України.

У ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Необхідно зазначити, що обставини, які склалися у цій справи, відображають природу правовідносин, які зазначені у рішенні ЄСПЛ «Садоха проти України» (заява №77508/11).

У цій справі заявник переміщував готівку з України та підтвердив походження цих коштів, проте національні суди застосували до нього адміністративне стягнення у вигляді конфіскації вказаних грошових коштів.

ЄСПЛ постановив порушення ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Підставою для прийняття вказаного рішення було наступне.

Суд повторює свій послідовний підхід, що захід у вигляді конфіскації, навіть якщо він передбачає позбавлення власності, підпадає під сферу дії абз.2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, яким Договірним державам дозволяється здійснювати контроль за користуванням майном для забезпечення сплати податків.

Суд зазначає, що держави мають законний інтерес, а також обов`язок відповідно до різних міжнародних договорів вживати заходи для виявлення та контролю за рухом готівки через їхні кордони, оскільки великі обсяги готівки можуть використовуватися для відмивання грошей, обігу наркотичних засобів, фінансування тероризму або організованої злочинності, ухилення від сплати податків або вчинення інших серйозних фінансових злочинів. Загальна вимога про декларування, що застосовується до будь-якої особи, яка перетинає державний кордон, запобігає непомітному ввезенню та вивезенню готівки з країни, а конфіскація внаслідок недекларування готівки митним органам є частиною загальної системи регулювання, створеної для боротьби з цими злочинами. Отже, Суд вважає, що захід у вигляді конфіскації відповідало загальному суспільному інтересу.

Інше питання, яке Суд має вирішити, - чи забезпечило втручання необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу з огляду на свободу розсуду, якою наділена держава у цій сфері. Необхідний баланс не буде досягнуто, якщо на відповідного власника майна буде покладено «індивідуальний та надмірний тягар». Крім того, хоча абз.2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не містить чітких процесуальних вимог, Суд має встановити, чи забезпечило провадження в цілому заявника можливістю представити свою справу компетентним органам державної влади, щоб надати їм можливість встановити справедливий баланс між зазначеними конфліктуючими інтересами.

Адміністративне правопорушення, у вчиненні якого заявника було визнано винним, полягало у недекларуванні ним суми готівки, яку він перевозив через митний кордон. У зв`язку з цим слід зазначити, що, дійсно, як вказав заявник, вивезення іноземної валюти з території України не було незаконним відповідно до українського законодавства. Дозволялося не лише вивезення валюти, але й сума, яка могла бути законно перерахована або, як у цій справі, фізично перевезена через митний кордон у випадку декларування, в принципі, не була обмежена на момент подій. Ці елементи відрізняють цю справу від деяких інших, в яких конфіскація застосовувалася до товарів, ввезення яких було заборонено, або до транспортних засобів, які використовувалися для перевезення заборонених речовин чи торгівлі людьми.

Крім того, під час провадження у районному суді заявник пояснив, що отримав кошти за договором приватної позики, і надав документи на підтвердження цих фактологічних тверджень. Органи державної влади прямо не розглянули це питання, оскільки, вочевидь, вважали, що воно не стосувалося справи, принаймні застосування заходу у вигляді конфіскації. Суд зазначає, що у нього немає доказів, які б вказували на те, що заявник надав митним органам договір позики, який був написаним від руки документом, укладеним між заявником і фізичною особою у день його виїзду з України. Як вбачається з наявних документів, уперше посилання на договір було зроблено під час судового провадження. Проте з огляду на непроведення національним судом оцінки законності походження коштів і те, що у своїх зауваженнях до цього Суду Уряд не висловив жодних сумнівів щодо достовірності договору позики, Суд не може ставити під сумнів законне походження конфіскованої готівки. На цій підставі Суд відрізняє цю справу від справ, в яких конфіскація стосувалася активів, отриманих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, які вважалися отриманими незаконним шляхом або призначеними для використання у незаконній діяльності.

Необхідно зазначити, що як у справі «Садоха проти України» так і у справі про порушення митних правил ОСОБА_4 доведено, що вони отримали вказані грошові кошти законним шляхом та підтвердили їх походження.

При цьому, представник Одеської митниці Держмитслужби ніяким чином не поставив під сумнів походження вказаних грошових коштів.

Тобто, ОСОБА_2 переміщував ці грошові кошти з метою ввезення їх в Україну як своєї заробітної плати та вказані грошові кошти не призначалися для фінансування тероризму, відмивання коштів або іншої злочинної діяльності.

Накладення адміністративного стягнення у вигляді конфіскації цих грошових коштів буде надмірним скоєному правопорушенню.

Інше питання, яке повинен вирішити суддя у цій справі, це те, чи буде забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи у випадку накладення адміністративного стягнення у вигляді конфіскації майна.

Вказане питання тісно пов`язано з ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод». Так у рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Як зазначено вище, законність вказаних грошових коштів підтверджено доказами.

Інтереси суспільства полягають в тому, щоб ввезені в Україну грошові кошти не використовувалися задля здійснення злочинної діяльності. Тобто, з одного боку є суспільство, яке повинно бути захищено від злочинної діяльності, а з іншого боку є ОСОБА_2 , який підтвердив законність вказаних грошових коштів та урядом не порушено кримінального провадження щодо здійснення ним злочинної діяльності за допомогою цих коштів.

Таким чином, на думку судді конфіскація вилучених грошових коштів буде надмірним скоєному правопорушенню та не забезпечить справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, чим порушить ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

На підставі вищевикладеного, суддя вважає за необхідне не застосовувати до ОСОБА_3 адміністративне стягнення у вигляді конфіскації та вилучені грошові кошти необхідно повернути.

Керуючись ст.ст. 9-11, 221, 252, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 464, 465, 471, 527, 528, 529 МК України, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», -

П О С Т А Н О В И В:

Визнати ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень на користь держави.

Вилучені, відповідно до протоколу №0865/50000/20 від 23.08.2020 року, грошові кошти у сумі 10000 доларів США повернути ОСОБА_5 .

На підставі п.5 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 454 гривні.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: О.О. Старіков