ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/345/17 Головуючий суддя І інстанції Токарєва Н. М.
Провадження № 33/818/97/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року стосовно ОСОБА_1 -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1983 року народження, громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 ,

- визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягненню у виді штрафу у розмірі 17000 грн. без конфіскації транспортного засобу.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що ОСОБА_1 06 січня 2017 року приблизно о 18 год. 01 хв. на 471 км. а/ш Київ-Харків-Довжанський надавав послуги з перевезення вантажу згідно товаро-транспортної накладної на переміщення алкогольних напоїв № від 05.01.2017 року транспортним засобом марки VOLVO FH 12 д/н. НОМЕР_1 без державної реєстрації, як суб`єкта господарювання, чим порушено ст.. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 164 КУпАП.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просив судову постанову скасувати, а провадження по справі закрити, посилаючись на те, що копія протоколу йому не вручалась, він особисто протокол не підписував, однак мав право надати свої пояснення у протоколі. Зазначає, що йому не роз`яснювали його прав та обов`язків. Господарською діяльністю не займається, не є суб`єктом господарської діяльності та вказує, що лише керував транспортним засобом в якості водія, що підтверджується товаро-транспортною накладною та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Посилається на порушення вимог ст. 254 КУпАП. В судовому засіданні участі не приймав та не міг себе захистити. Грошових коштів за це перевезення вантажу не отримував, оскільки оплата за це перевезення проводилась у безготівковому виді власнику товару. Також зазначає, що товар він перевозив не з Тернопільської області, а з м. Чернігова.

Разом з тим, ОСОБА_1 просив поновити йому строк апеляційного оскарження судової постанови, посилаючись на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймав та не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи стосовно нього. Суд першої інстанції не надсилав йому копію постанови, а дізнався про наявність постанови він лише 16.06.2020 року, тобто через 3 роки після її винесення. Також посилається на норми КУпАП, положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на рішення ЄСПЛ.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та просив скасувати судову постанову, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Переглядаючи оскаржувану постанову в межах апеляційних доводів захисника, апеляційний суд дійшов висновку, що, суд першої інстанції дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 .

Відповідно до диспозиції ч.1 ст. 164 КУпАП вбачається, що провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Аналізуючи положення ч.1 ст. 164 КУпАП апеляційний суд вбачає, що вона носить бланкетний характер і передбачає відповідальність за вчинення ряду окремих незаконних діянь, які врегульовані законом.

Відповідно до ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень є:

- для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або іншій визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначив, що працює водієм та лише здійснював перевезення товару у якості водія, про що зазначено у товаро-транспортній накладній, оригінал якої надав суду для приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до відомостей цієї товаро-транспортної накладної вбачається, що перевізником є ФОП ОСОБА_2 , замовником є ПАТ «САН ІНБЕВ Україна», а ОСОБА_1 є водієм.

Однак, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наголошував на тому, що між ним та ФОП ОСОБА_2 існує трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 перебуває на посаді водія, однак повідомив, що цього договору безпосередньо в нього немає, а договір може бути у ФОПа ОСОБА_2 , який помер, а тому немає фактичної можливості отримати в нього цей договір.

Твердження апелянта щодо того, що він працював водієм у ФОП ОСОБА_2 , апеляційний суд розцінює як спосіб захисту та уникнення відповідальності, оскільки будь-яких фактичних відомостей на підтвердження цього ОСОБА_1 не надав та не зміг пояснити де можливо отримати такі відомості, а також не заявляв з цього приводу будь-яких клопотань.

Посилання на наявність супровідних документів не спростовує висновків суду першої інстанції щодо зайняття автоперевезеннями без відповідної реєстрації, як суб`єкта господарської діяльності. При цьому суд бере до уваги те, що водій ОСОБА_1 не перебуває у трудових правовідносинах з власником транспортного засобу або з власником товару, який він перевозив, що свідчить про його самостійне заняття автоперевезеннями. Про це також свідчить те, що власник транспортного засобу та товару надали ОСОБА_1 , без укладання відповідних угод, право користування транспортним засобом, яким здійснювалось перевезення товару, оскільки їх збереження (транспортного засобу та товару), під час автоперевезення, є основною метою під час перевезення товару.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на те, що він не підписував протокол про адміністративне правопорушення є необґрунтованими, оскільки в цьому протоколі міститься відмітка щодо відмови ОСОБА_1 від підпису у протоколі.

Цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про те, що ОСОБА_1 в їх присутності відмовився від підпису протоколу.

Більш того, ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував, що стосовно нього складався відповідний протокол працівниками Укртрансбезпеки.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 оскаржувались дії цих працівників в порядку, передбаченому КАС України або до правоохоронних органів, а тому твердження щодо упередженості стосовно нього під час складання протоколу є безпідставними.

Крім того, ОСОБА_1 стверджував, що оплата за перевезення вантажу проходила безготівково між замовником ПАТ «САН ІНБЕВ Україна» та перевізником ФОП ОСОБА_2 , однак будь-яких фактичних відомостей на підтвердження цього не надав, а тому суд розцінює це твердження як спосіб захисту та не приймає його до уваги.

Поряд з цим, суд першої інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що ОСОБА_1 перевозив об`ємний та цінний вантаж з Тернопільської області до Харківської області.

Однак, враховуючи відомості матеріалів справи об`єктивно вбачається, що суд першої інстанції допустився помилки, оскільки з відомостей товаро-транспортної накладної вбачається, що вантаж ОСОБА_1 перевозився з м. Чернігова до м. Харкова, про що зазначив сам ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ця описка не змінює змісту оскаржуваної постанови, однак ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду першої інстанції із відповідною заявою про виправлення описки.

За таких обставин суд першої інстанції мав фактичні та правові підстави ухвалити рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 164 КУпАП.

З огляду на викладене, до апеляційних доводів, якими обґрунтовується незгода ОСОБА_1 з постановою Харківського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року, суд апеляційної інстанції ставиться критично, оскільки обраний ОСОБА_1 спосіб захисту вказує лише на уникнення адміністративної відповідальності, а також приховання істини по справі.

Отже, накладене на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 17000 грн. буде сприяти дотриманню ним та іншими особами вимог чинного законодавства, тобто здійснювати функцію загальної та особистої превенції.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування зафіксованого факту вчиненя правопорушення, передбаченого ст.. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 164 КУпАП.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, що спростовувують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП та притягнення його до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Харківського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 28 березня 2017 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 164 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков