Справа № 491/123/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Ананьїв

Суддя Ананьївського районного суду Одеської області Желясков Олег Олександрович, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Сектору поліцейської діяльності №1 відділу №1 Подільського РУ ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 Кодексу України про адміністративні правопорушення громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 31 липня 2003 року органом 2MDA, відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків не надані, тимчасово не працюючу, мешканку АДРЕСА_1 , протягом року до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП не притягувалася,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 4 лютого 2021 року близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого мешкання в с. Шелехове Ананьївського району Одеської області, ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ..

За вказаним фактом старшим інспектором з ЮП СП Ананьївського ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення від 05 лютого 2021 року серії АПР18 №755638 за ч.1 ст.184 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_4 з`явилася за викликом до суду та їй було вручено пам`ятку про її права та обов`язки, передбачені Конституцією України та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

При цьому, у судовому засіданні з розгляду справи ОСОБА_2 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнала та пояснила суду, що під час подій, які стали підставою для складення відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення, її дочка знаходилась у школі. Дії, які її дочка вчинила разом з подругою були жартом, та діти не мали жодного уявлення про те, які негативні наслідки вони можуть мати.

Суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю вважає, що провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Частинами 1 та 2 статті 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Зі змісту статті 9 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях вини в тій чи іншій формі.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно статті 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Частиною 1 статті 184 КУпАП передбачено відповідальність особи за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Як передбачено ст.3 Конвенції «Про права дитини» (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII (789-12) від 27 лютого 1991 року), підписаної Україною - 21 лютого 1990 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 вказаної Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ.

Згідно статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Зі змісту наведених норм вбачається, що як міжнародними правовими актами, так і законодавством України охорона дитинства, в тому числі захист права дітей на належні умови проживання та виховання, визнаються основними пріоритетами.

При цьому, з наведених норм вбачається, що обов`язок з виховання дитини та піклування про неї може бути покладений не тільки на батьків дитини, а й на інших осіб.

Так, статтею 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

При цьому, відповідно до положень статті 53 Конституції України повна загальна середня освіта є обов`язковою.

З метою реалізації зазначеної норми Конституції України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про загальну середню освіту», який визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти, що сприяє вільному розвитку людської особистості, формує цінності правового демократичного суспільства в Україні.

Згідно статті 2 Закону України «Про загальну середню освіту» основними завданнями законодавства України про загальну середню освіту є: забезпечення права громадян на доступність і безоплатність здобуття повної загальної середньої освіти; забезпечення необхідних умов функціонування і розвитку загальної середньої освіти; забезпечення нормативно-правової бази щодо обов`язковості повної загальної середньої освіти; визначення структури та змісту загальної середньої освіти; визначення органів управління системою загальної середньої освіти та їх повноважень; визначення прав та обов`язків учасників освітнього процесу, встановлення відповідальності за порушення законодавства про загальну середню освіту; створення належних умов для здобуття освіти дітьми з особливими освітніми потребами з урахуванням їхніх індивідуальних потреб в умовах інклюзивного навчання.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 3 Закону України «Про загальну середню освіту» загальна середня освіта - цілеспрямований процес оволодіння систематизованими знаннями про природу, людину, суспільство, культуру та виробництво засобами пізнавальної і практичної діяльності, результатом якого є інтелектуальний, соціальний і фізичний розвиток особистості, що є основою для подальшої освіти і трудової діяльності. Загальна середня освіта спрямована на забезпечення всебічного розвитку особистості шляхом навчання, виховання та розвитку, які ґрунтуються на загальнолюдських цінностях та принципах, визначених Законом України «Про освіту».

Статтею 5 Закону України «Про загальну середню освіту» визначено, що завданнями загальної середньої освіти є: виховання громадянина України; формування особистості учня (вихованця), розвиток його здібностей і обдарувань, наукового світогляду; виконання вимог Державного стандарту загальної середньої освіти, підготовка учнів (вихованців) до подальшої освіти і трудової діяльності; виховання в учнів (вихованців) поваги до Конституції України, державних символів України, прав і свобод людини і громадянина, почуття власної гідності, відповідальності перед законом за свої дії, свідомого ставлення до обов`язків людини і громадянина; реалізація права учнів (вихованців) на вільне формування політичних і світоглядних переконань; виховання шанобливого ставлення до родини, поваги до народних традицій і звичаїв, державної мови, регіональних мов або мов меншин та рідної мови, національних цінностей Українського народу та інших народів і націй; виховання свідомого ставлення до свого здоров`я та здоров`я інших громадян як найвищої соціальної цінності, формування гігієнічних навичок і засад здорового способу життя, збереження і зміцнення фізичного та психічного здоров`я учнів (вихованців).

Тобто, законодавцем в даному випадку завдання з забезпечення навчання та виховання неповнолітніх дітей покладаються також на заклади загальної середньої освіти.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальну середню освіту» визначено, що заклад загальної середньої освіти - це заклад освіти, основним видом діяльності якого є освітня діяльність у сфері загальної середньої освіти.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент подій, що стали підставою для складення відносно її матері ОСОБА_5 протоколу про адміністративне правопорушення від 05 лютого 2021 року серії АПР18 №755638, перебувала на зайняттях в Шелеховській гімназії Ананьївської міської ради.

Відповідно до відомостей з Єдиного державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які містяться у вільному доступі в мережі Інтернет за адресою: https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search, КОМУНАЛЬНА УСТАНОВА "ШЕЛЕХІВСЬКА ГІМНАЗІЯ АНАНЬЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ" (КУ "ШЕЛЕХІВСЬКА ГІМНАЗІЯ") є комунальною установою основний вид діяльності якої за КВЕД: 85.31 «Загальна середня освіта».

З наведеного вбачається, що 04 лютого 2021 року близько 11 години 00 хвилин неповнолітня ОСОБА_3 перебувала в закладі загальної середньої освіти, в якому вона проходить навчання.

У відповідності до положень статті 19 Закону України «Про загальну середню освіту» учасниками освітнього процесу в закладах загальної середньої освіти є: учні (вихованці); керівники; педагогічні працівники, психологи, бібліотекарі; інші спеціалісти; батьки або особи, які їх замінюють.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про загальну середню освіту» визначено, що педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту та/або професійну кваліфікацію педагогічного працівника, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров`я якої дозволяє виконувати професійні обов`язки в закладах системи загальної середньої освіти. Перелік посад педагогічних працівників системи загальної середньої освіти встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані: постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; забезпечувати умови для засвоєння вихованцями, учнями, студентами, курсантами, слухачами, стажистами, клінічними ординаторами, аспірантами навчальних програм на рівні обов`язкових вимог щодо змісту, рівня та обсягу освіти, сприяти розвиткові здібностей дітей, учнів, студентів; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей; виховувати у дітей та молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком, народних традицій та звичаїв, національних, історичних, культурних цінностей України, її державного і соціального устрою, дбайливе ставлення до історико-культурного та природного середовища країни; готувати учнів та студентів до свідомого життя в дусі взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента; захищати дітей, молодь від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, запобігати вживанню ними алкоголю, наркотиків, іншим шкідливим звичкам.

Зі змісту статей 3-5 Закону України «Про загальну середню освіту» та статті 56 Закону України «Про освіту» вбачається, що законодавством обов`язки з виховання дітей, зокрема з утвердження в них поваги до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей, під час навчального процесу, покладено на заклади загальної середньої освіти та, зокрема, на педагогічних працівників таких закладів.

Слід також, зауважити, що верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Тобто, під ухиленням батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, слід розуміти умисну, свідому, винну поведінку батьків.

Вказане узгоджується з положенням статті 9 КУпАП, про те, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

При цьому, з урахуванням наведених положень Законів України «Про освіту», «Про загальну середню освіту» та обставин справи вбачається, що в діях (бездіяльності) ОСОБА_5 відсутній такий необхідний елемент складу адміністративного правопорушення, як вина.

Пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Слід також, звернути увагу, на те, що безпосередньо протокол про адміністративне правопорушення від 05 лютого 2021 року серії АПР18 №755638 взагалі не містить будь-яких відомостей про те, від виконання яких саме батьківські обов`язків ухилилася

ОСОБА_6 цього приводу, слід зазначити, що у рішенні від 9 грудня 2010 року справі (Заява № 20792/05) «Жупнік проти України» Європейський суд з прав людини зазначив (пункт 37 рішення) суд зазначає, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (див. вищезазначене рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v. France), пункти 52-54).

Зі змісту наведеного рішення вбачається, що орган або посадова особа, яка складає, в даному випадку, протокол про адміністративне правопорушення має докладно описати у вчиненні якого саме проступку та за яких обставин особа обвинувачується, недотримання зазначених вимог є порушенням права особи на підготовку до захисту.

Керуючись ст.ст. 184, 247, 256, 268, 278 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за протоколом про адміністративне правопорушення від 05 лютого 2021 року серії АПР18 №755638 за фактом вчинення громадянкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 31 липня 2003 року органом 2MDA, відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків не надані, тимчасово не працюючою, мешканкою АДРЕСА_1 , адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Копію постанови направити до Сектору поліцейської діяльності №1 відділу №1 Подільського РУ ГУНП в Одеській області та ОСОБА_8 .

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя: О.О.Желясков

Постанова вступила в законну силу „___ _______ 20__ року.