ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/184/21 Справа № 173/2024/20 Суддя у 1-й інстанції - Бурхан С. М. Суддя у 2-й інстанції - Джерелейко О. Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Джерелейко О.Є.,

за участю: прокурора Мануйленка І.М.,

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,

захисника Позднякова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 на постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ,

визнаного винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

При обставинах, зазначених в постанові суду першої інстанції, відповідно до абз.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 ст.3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Згідно з п.1 Положення про державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.03.2020 року № 850/5 Дніпровська установа виконання покарань (№ 4) (далі- установа виконання покарань) є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Органом управління установа виконання покарань є Міністерство юстиції України. Діяльність установи виконання покарань контролюється та координується Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі управління). Установа виконання покарань є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням, може мати інші печатки та штампи. Установа виконання покарань є бюджетною неприбутковою установою.

Згідно із п.5 Положення про державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.03.2020 року № 850/5, основними завданнями установи виконання покарань є: організація тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано взяття під варту або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, та засуджених, вироки щодо яких не набрали законної сили і щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою, а також засуджених осіб, які залишені для роботи з господарського обслуговування та засуджених до арешту, виконання покарань у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, дотримання прав людини і громадянина, реалізація законних прав та інтересів засуджених і осіб узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань.

Відповідно до наказу Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» №153о/с-18 від 27 червня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Отже, ОСОБА_1 , будучи молодшим інспектором відділу охорони Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.

У подальшому, на підставі наказу Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 22.07.2019 № 155/ос-19 ОСОБА_1 звільнено з посади молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», з 31.07.2019 року.

За період служби ОСОБА_1 було присвоєно спеціальне звання молодший сержант внутрішньої служби (наказ від 29.12.2018 №294/ос-18).

Згідно із п.6 ст.14 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України особам рядового та начальницького складу присвоюються такі спеціальні звання, молодший начальницький склад: - молодший сержант внутрішньої служби.

Відповідно до Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України - молодший сержант внутрішньої служби являється суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» згідно із підпункту «д» пункту 1 ст.3 цього Закону.

Таким чином, ОСОБА_1 згідно із п. п. «д» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі-Закону) був посадовою особою молодшого начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, а, отже, є суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Згідно із п.п.3 та 5 розділу 2 Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016, № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 за № 959/29089, декларація суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а", "в" пункту 2 частини першої статті 3 Закону, подається до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що 11.06.2018 року ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений з вимогами Закону України «Про запобігання корупції» (том справи 1, а.с.36). Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони ДУ "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», 04.02.2019 року подавав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2018 рік, шляхом заповнення відповідної форм на веб-ресурсі (https:/.nazk.gov.ua), тобто даними фактами підтверджено обізнаність гр. ОСОБА_1 , з порядком роботи реєстру та його вміння користуватися ним при заповненні та подачі декларації.

Однак, відповідно до результатів пошуків у Єдиному державному реєстрі декларацій на офіційному сайті НАЗК (https:/.nazk.gov.ua), встановлено, що гр. ОСОБА_1 щорічну декларацію за типом після звільнення за минулий (2019) рік подав 24.06.2020 року о 12 годині 44 хвилин, тобто поза межами строку, встановленого законом для подачі декларації після припинення діяльності (том справи 2, а.с.47-50).

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 виготовив сертифікат електронно-цифрового підпису лише 24.06.2020 року, тобто поза межами строку, встановленого законом для подачі декларації після припинення діяльності (за 2019 рік) (том справи 2, а.с.53-54).

Також, встановлено, що відповідно до абзацу 1 ч.2 ст.45 Закону особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Подання декларацій здійснюється згідно з Законом України «Про запобігання корупції» шляхом заповнення відповідних форм на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції з використанням програмних засобів Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Національне агентство з питань запобігання корупції з метою виконання покладених на нього повноважень, відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції», має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.

Відповідно до абз.1 підпункту 2 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який затверджено Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10.06.2016 № 3 з наступними змінами та доповненнями (в редакції статті, яка діяла на час вчинення вказаного адміністративного правопорушення) передбачає, що декларація суб`єкта декларування, визначеного в абзаці першому частини другої статті 45 Закону, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня, коли суб`єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи особою, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, повинен був подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, у строк, встановлений абз.1 підпункту 2 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який затверджено Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10.06.2016 № 3 з наступними змінами та доповненнями (в редакції статті, яка діяла на час вчинення вказаного адміністративного правопорушення).

Таким чином, ОСОБА_1 повинен був подати декларацію за період з 01.01.2019 по 31.07.2019 рік. Однак, відповідно до результатів пошуків у Єдиному державному реєстрі декларацій на офіційному сайті НАЗК (https:/.nazk.gov.ua), гр. ОСОБА_1 подав щорічну декларацію за типом "перед звільненням" за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, лише 16.09.2020 року о 11 годині 20 хвилин, тобто поза межами строку, встановленого законом для подачі декларації перед звільненням (том справи 1, а.с.45-48).

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень у дохід держави, стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження по адміністративній справі щодо нього.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в постанові суду вказано, що він визнав вину, однак це не відповідає дійсності, так як він не мав умислу на вчинення правопорушення.

Зазначає, що судом неправомірно застосовано стягнення у виді накладення штрафу.

Посилається на те, що був необізнаний про необхідність подання декларацій, відділом кадрів попереджений при звільненні не був і ніяких розписок не підписував.

Декларацію за типом після звільнення подав 24.06.2020 року та декларацію перед звільненням подав 16.09.2020 року за вказівкою працівника управління стратегічного розслідування, ним же здійснювався виїзд до його місця проживання в смт. Новомиколаївку для складання протоколу, котрий неодноразово ним правився.

Тобто, дане правопорушення, яке йому інкримінується, виявлено не пізніше 17.06.2020 року, тобто від першого телефонного дзвінка старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 .

Судом не взято до уваги його пояснення та не досліджено, що дата отримання працівником поліції відповідних відомостей є днем виявлення адміністративного правопорушення, та саме з цієї дати необхідно обчислювати строк притягнення до адміністративної відповідальності.

Тому строк притягнення його до відповідальності за адміністративне правопорушення спливає 17.12.2020 року.

Посилається на те, що його було звільнено з посади молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони ДУДніпровська установа виконання покарань №4 - 31.07.2019 року, а 02.08.2019 року зараховано курсантом ДДУВС., тобто ним знову розпочато діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування в розумінні ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» і відповідно до роз`яснень НАЗК він не повинен був подавати декларацію після звільнення.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності,- ОСОБА_1 та його захисник Поздняков В.Г., підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Прокурор заперечував щодо доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, вислухавши учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи про адміністративне правопорушення, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване, законне рішення.

Суд першої інстанції, розглядаючи матеріали справи, цих вимог закону дотримався не в повній мірі, а тому висновки про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП за фактом перед звільненням є безпідставними.

Вирішуючи справи цієї категорії місцевий суд повинен був керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Так, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Частиною 1 статті 45 Закону України Про запобігання корупції визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, є формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Тому, відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Отже, відсутність у Законі України Про запобігання корупції визначення терміну подання декларації згідно з ч.2 ст. 45 цього Закону, та враховуючи те, що Закон має вищу юридичну силу в порівнянні з рішенням центрального органу виконавчої влади, відсутність чіткості, точності і передбачуваності положень Закону в зазначеній частині, на переконання суду, не може бути усунуто шляхом видання відповідним державним органом підзаконних нормативно-правових актів, наданням роз`яснень з відповідних питань, які не відповідають положенням вказаного Закону.

Враховуючи викладене, в справі підлягають застосуванню положення ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Тому в цій частині постанова суду підлягає скасуванню.

При цьому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо

визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за фактом несвоєчасної подачі декларації типу після звільнення .

Так, відповідно до абзацу 2 ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Доводи в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 не був обізнаний про необхідність подання декларації не є слушними, так як згідно доданої до протоколу копії розписки встановлено, що 11.06.2018 року ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений з вимогами Закону України «Про запобігання корупції» (том 1, а.с.36) , що свідчить про те, що йому було відомо про обов`язок подати декларацію типу після звільнення в установлений законодавством строк, проте останній своїх обов`язків не виконав, чим допустив порушення вимог фінансового контролю та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Доводи в апеляційній скарзі, що з 02.08.2019 року ОСОБА_1 зараховано курсантом ДДУВС., та ним знову розпочато діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування в розумінні ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» і відповідно до роз`яснень НАЗК він не повинен був подавати декларацію після звільнення є необґрунтованим з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п. «3» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» поліцейські є суб`єктами, на яких поширюється дія даного Закону, однак норми вказаного законодавства не поширюються на ОСОБА_1 , який відповідно до матеріалів справи є курсантом, а не поліцейським як визначено ст. 17 Закону України Про Національну поліцію, яким є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон.

При цьому, під час апеляційного перегляду ОСОБА_1 підтвердив, що на даний час він не є суб`єктом декларування, тобто доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи в апеляційній скарзі щодо закриття адміністративного провадження у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є слушними, так як адміністративна відповідальності за несвоєчасне подання декларацій настає лише у разі подання її з порушенням встановлених законом строків без поважних причин, тому сам факт несвоєчасного подання декларацій не може свідчити про наявність складу адміністративного правопорушення, оскільки такий факт може бути встановлений лише після проведення відповідної перевірки ( том 1 а.п. 73). А тому, долучений диск аудіорозмови судом не приймається до уваги. Відповідь на запит щодо проведення перевірки до Управління стратегічних розслідувань надійшла 01.10.2020 року (а.п. 14), постанова судом прийнята 30.12.2020 року. Отже, строк, передбачений ч. 4 ст. 38 КУпАП ( в редакції, чинній на час вчинення правопорушення) не пропущений, оскільки відраховується з дня виявлення правопорушення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Таким чином, вважаю необхідним постанову судді в частині визнання винним ОСОБА_1 скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за фактом несвоєчасної подачі декларації типом перед звільненням закрити у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. В частині визнання винним за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за фактом несвоєчасної подачі декларації типом після звільнення постанова є обґрунтована, а тому скасуванню не підлягає.

Судом накладено стягнення у виді штрафу в його мінімальній межі, а тому зміні не підлягає.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 на постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2020 року задовольнити частково.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-6 КУпАП скасувати в частині визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за фактом несвоєчасної подачі декларації типом перед звільненням 16.09.2020 року, та в цій частині на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити провадження у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду О.Є. Джерелейко