Справа №463/4081/21
Провадження №3/463/1001/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Леньо С. І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , не працюючого, проживаючого: АДРЕСА_1

за ст. 130 ч. 1 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 , 29.03.2021 о 09 год. 25 хв. у м. Львові на вул. К. Левицького, 112 керуючи транспортним засобом Ауді д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (зіниці очей не реагують на світло, блідість обличчя, тремтіння пальців рук), відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення вину у вчиненому заперечив та пояснив, що не вживав наркотичних засобів і на вимогу працівників поліції погодився пройти відповідний медичний огляд. Через проблеми з нирками не міг здати аналіз сечі в достатній кількості, проте намагався це зробити. Працівники поліції натомість ствердили про підмішування іншої рідини, хоча сам процес здачі аналізів відбувався в їх присутності та в присутності лікаря, і жодних підмішувань не було зафіксовано. Крім того, таке поводження вважає по відношенню до себе жорстоким і таким, що принижує його людську гідність, оскільки на вимогу працівників поліції вимушений був у присутності сторонніх осіб здавати аналізи. Також, його поведінка була адекватною, що визнали самі лікарі і ніщо не вказувало на те, що він перебував в стані наркотичного сп`яніння.

Розглянувши матеріали справи, вважаю, що в притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід відмовити виходячи з наступного.

З огляду на особливість даної справи, вважаю за необхідне розглянути таку в тому числі за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у якій ідеться про таке:

«Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.»

Відповідно до практики ЄСПЛ стаття 3 Конвенції втілює одну з найосновоположніших цінностей демократичного суспільства. Вона забороняє в абсолютній формі катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання, незалежно від обставин та поведінки потерпілого (див., серед багатьох інших, рішення у справі Labita v. Italy [GC], заява № 26772/95, параграф 119, ECHR 2000-IV). Дійсно, заборона катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання є цінністю цивілізації, тісно пов`язаною з повагою до людської гідності (див. рішення у справі «Буїд проти Бельгії» [ВП] (Bouyid v. Belgium) [GC], заява № 23380/09, пункт 81, ЄСПЛ 2015).

Поводження вважається таким, що принижує гідність, у розумінні статті 3, якщо воно принижує або ображає людину, виявляючи неповагу до людської гідності або принижуючи її, або коли воно викликає почуття страху, занепокоєння або неповноцінності, що можуть зламати психічний та фізичний спротив людини (див. рішення у справах M.S.S. v. Belgium and Greece [GC], заява № 30696/09, параграф 220, ECHR 2011, та El-Masri v. the former Yugoslav Republic of Macedonia [GC], заява № 39630/09, параграф 202, ECHR 2012). Публічний характер поводження може бути доречним або обтяжуючим чинником при оцінці того, чи було воно таким, що принижує гідність, у розумінні статті 3 (див., серед іншого, рішення у справах Tyrer v. the United Kingdom, 25 квітня 1978 р., параграф 32, Series A no. 26; Erdoрan Yaрэz v. Turkey, заява № 27473/02, параграф 37, 6 березня 2007 р.; та Kummer v. the Czech Republic, заява № 32133/11, параграф 64, 25 липня 2013 р.).

Для того, щоб поводження вважалося «таким, що принижує гідність», відповідне страждання або приниження повинно в будь-якому разі виходити за межі неминучого елементу страждання або приниження, пов`язаного з певною формою законного поводження (див. цитоване вище рішення у справі V. v. the United Kingdom, параграф 71).

Повага до людської гідності становить частину самої сутності Конвенції (див. рішення у справі Pretty v. the United Kingdom, заява № 2346/02, параграф 65, ECHR 2002?III). Предмет і мета Конвенції як інструмента захисту окремої людини вимагають, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб зробити її гарантії реальними та дієвими. Будь-яке тлумачення гарантованих прав і свобод повинно узгоджуватися із загальним духом Конвенції інструмента, покликаного підтримувати та сприяти ідеалам і цінностям демократичного суспільства (див. рішення у справі Soering v. the United Kingdom, 7 липня 1989 р., параграф 87, Series A no. 161).

Жорстоке поводження має досягти мінімального рівня суворості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка такого мінімального рівня є відносною: вона залежить від усіх обставин справи, таких як характер і контекст поводження, його тривалість, фізичні та психологічні наслідки, а у деяких випадках від статі, віку та стану здоров`я потерпілого. Крім того, фактори включають у себе мету жорстокого поводження, разом із його наміром або мотивом, хоча відсутність будь-якого наміру принизити або зневажити потерпілого не може цілком виключити встановлення порушення статті 3 Конвенції. Слід також враховувати контекст жорстокого поводження, наприклад, атмосферу підвищеної напруженості та емоцій. Жорстоке поводження, яке досягає такого мінімального рівня суворості, зазвичай включає у себе фактичне заподіяння тілесних ушкоджень або сильне фізичне чи душевне страждання. Проте навіть за відсутності цих аспектів, коли поводження принижує чи ганьбить особу, демонструючи відсутність поваги до її людської гідності чи нехтування нею, або викликає відчуття страху, тривоги чи неповноцінності, здатне зламати моральний та фізичний опір особи, його можна характеризувати як таке, що принижує людську гідність і підпадає під встановлену статтею 3 Конвенції заборону. Слід також зазначити, що може бути достатньо того, щоб сам потерпілий вважав себе приниженим, навіть якщо на думку інших осіб це було не так (див. згадане рішення у справі «Буїд проти Бельгії» (Bouyid v. Belgium), пункти 85 і 86 з подальшими численними посиланнями).

При цьому, у справі «Калашников проти Росії» (Kalashnikov v. Russi), заява № 47095/99, рішення від 15.07.2002р.), ЄСПЛ визнав порушення вимог статті 3 Конвенції, яке проявилось в тому, що заявник, серед іншого, не мав можливості справити природні потреби поза увагою інших осіб.

Повертаючись до обставин даної справи суддею досліджено відеозапис обставин події, згідно якого ОСОБА_1 для проходження медичного огляду був доставлений до КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», де в процесі проходження цього медичного огляду йому було запропоновано здати аналіз сечі та запропоновано пройти до вбиральні.

Безпосередньо під час здачі цього аналізу працівник поліції відмовився зачинити двері до вбиральні і вбачається, що процес здачі ОСОБА_1 аналізів, який аналогічний процесу справляння природних потреб, був видимий для необмеженої кількості осіб, в тому числі для осіб протилежної статі, зокрема, лікарів, які, як вбачається з відеозапису, разом з працівниками поліції спостерігали за процедурою здачі аналізів ОСОБА_1 .

Очевидно, що дане поводження не відповідає найосновоположнішим цінностям демократичного суспільства, а тому, для оцінки мінімального рівня суворості належить встановити підставу, мету, характер і контекст цього поводження.

Найперше суддя звертає увагу, що стаття 3 Конвенції захищає не лише людину як окремого індивіда, а в тому числі її гідність як одну з найосновоположніших цінностей демократичного суспільства. Відповідно, відношення ОСОБА_1 до поводження з ним має важливе, проте не вирішальне значення, а вирішальним в даному випадку є те, чи дотримана повага до людської гідності, яка становить частину самої сутності Конвенції.

Також, при вирішенні питання про те, чи було дотримано вимоги статті 3 Конвенції суддя не буде зупинятись на тому, що ОСОБА_1 здавав аналізи на вміст наркотичних речових, оскільки за характером здачі таких аналізів вони аналогічні справлянню природних потреб.

Зокрема, ОСОБА_1 був затриманий працівниками поліції за підозрою у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до частині першої та третьої ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Очевидно, що керування джерелом підвищеної небезпеки в стані наркотичного сп`яніння може привести до тяжких наслідків та несе загрозу для життя та здоров`я громадян, а відтак, за наявності у працівника поліції підозри про перебування водія в стані наркотичного сп`яніння відносно такого водія має бути проведений відповідний медичний огляд.

Отже, направлення ОСОБА_1 на медичний огляд відбувалось на законних підставах.

Крім того, не викликає сумніву легітимна мета направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, оскільки тим сам забезпечувалась безпека життя та здоров`я громадян від особи, яка керує джерелом підвищеної небезпеки в стані наркотичного сп`яніння.

Наміру принизити або зневажити особу ОСОБА_1 з боку працівників поліції суддею також не встановлено.

Відтак, для оцінки дотримання вимог статті 3 Конвенції залишається з`ясувати, характер та контекст цього поводження.

Вбачається, що працівник поліції відмовився зачинити двері до вбиральні побоюючись, що ОСОБА_1 при зачинених дверях зможе підмішати або підмінити аналізи сечі.

Разом з тим, згідно оглянутого відеозапису протягом всього часу, починаючи з моменту зупинення транспортного засобу і включаючи час перебування в медичному закладі ОСОБА_1 поводився адекватно. Заперечуючи факт вживання наркотичних засобів, останній не відмовився від проходження медичного огляду, в процесі чого виконав абсолютно усі розпорядження та вказівки не лише працівників поліції, але й лікаря, який проводив медичний огляд. Відтак, загадані вище побоювання не можуть вважатись обґрунтованими.

Зрештою, маючи згадані вище побоювання, ніщо не перешкоджало працівнику поліції перекрити воду у приміщенні, де ОСОБА_1 здавав аналізи сечі, що унеможливило б підмішування або підміну аналізів, не говорячи вже про те, що немає навіть жодного доказу, який б свідчив, що у приміщення вбиральні ОСОБА_1 зайшов з власною рідиною.

Більше того, необхідність особистої перевірки при здачі аналізів не може вважатись пропорційною в контексті даної справи, оскільки такі аналізи в подальшому стають предметом лабораторного дослідження, де будь-які підтасовки стали б явними.

Не слід також забувати, що ОСОБА_1 повідомляв працівників поліції про проблеми з нирками і що саме через це він не взмозі здати аналізи сечі.

В кінцевому, залишається відкритим питання про те, чому працівник поліції дозволив спостерігати за процесом здачі аналізів особам протилежної статті. Суддя розуміє, що це були лікарі, однак навіть це не виправдовує їх присутності безпосередньо при здачі аналізів.

Таким чином, за характером та контекстом поводження з ОСОБА_1 не було пропорційним переслідуваній легітимній меті та не відповідало обставинам справи і по суті, таке поводження демонструє відсутність поваги до людської гідності чи нехтування нею, що очевидно, могло викликати у ОСОБА_1 відчуття неповноцінності, зламати його моральний опір та характеризується як таке, що принижує людську гідність і підпадає під встановлену статтею 3 Конвенції заборону.

Отже, при проходженні ОСОБА_1 медичного огляду поводження з ним не відповідало найосновоположнішим цінностям демократичного суспільства і на думку судді, таке поводження за своїм характером досягло мінімального рівня суворості, щоб підпадати під захист статті 3 Конвенції.

Відтак вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод були порушені, що буде враховано в подальшому при оцінці доказів, зібраних на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .

Згідно п. 2 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого Постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008р., огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначаєтьсяІнструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1452/735 від 09.11.2015р.

За змістом п. п. 12, 13 цієї Інструкції, предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Як уже зазначалось вище, згідно відеозапису ОСОБА_1 повідомляв про неможливість здати аналізи сечі і не заперечував проти відібрання у нього аналізів крові.

Однак, такий аналіз крові у нього не відбирався, що свідчить про порушення вимог згаданої Інструкції.

Отже, процедура проведення медичного огляду була порушена.

За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статей 283 і 284 КУАП у постанові, серед іншого, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

За змістом ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, виходячи з встановлених обставин під час проходження медичного огляду поводження з ОСОБА_1 становило порушення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак, зібрані в ході цього докази слід визнати недопустимими. Враховуючи, що одночасно було порушено процедуру проходження медичного огляду, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення належними і допустимими доказами не доведена, що свідчить про відсутність в його діях події та складу інкримінованого правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з наведеним, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 9, 130, 247, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя: Леньо С. І.