П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.05.2021 Справа №607/9492/21

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сливка Л.М., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, фактичне місце проживання АДРЕСА_1 , військовослужбовця Збройних Сил України ,

за частиною 2 статті 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Уповноваженою особою Тернопільського зонального відділу військової служби правопорядку Військової служби правопорядку у Збройних Силах України 31 травня 2021 року стосовно солдата Збройних Сил України ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЛВТ№51 за ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України по адміністративні правопорушення.

Зі вказаного протоколу вбачається, що «19 травня 2021 року о 08 годині солдат ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, займаючи посаду оператора обчислювального відділення управління дивізіону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, в умовах особливого періоду, вчинив правопорушення передбачене ч. 2 ст. 172-10 КУпАП. Так, 19 травня 2021 року о 08 годині під час шикування командиром 4 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 на території військової частини НОМЕР_2 (м. Тернопіль). Проте, 19 травня 2021 року о 12.20 вищевказаний військовослужбовець повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 та будь-яких підтверджень законності своєї відсутності не надав.»

У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП. Свою вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення заперечив, вказав, що вчасно після звільнення, з дому не прибув у розташування військової частини з поважних підстав, оскільки, у нього різко підвищилась температура як наслідок перенесеної хвороби ковід.

При вирішенні питання про те, чи було вчинено дане правопорушення, та чи винуватий ОСОБА_1 у його вчиненні, суд враховує наступне:
За частиною 2 статті 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира начальника, вчинену в умовах особливого періоду.

Натомість, як убачається із протоколу про адміністративне правопорушення та матеріалів справи по адміністративне правопорушення - військовослужбовцю військової служби за контрактом ОСОБА_1 інкримінується нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу після звільнення з частини, вчинене в умовах особливого періоду.

Суд зауважує, що вказані дії охоплюються диспозицією статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явленняя з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Таким чином за наведених обставин судом установлено, що всупереч вимогам ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЛВТ №51 від 31 травня 2021 року, не викладена суть адміністративного правопорушення, самі обставини правопорушення викладені нечітко (неконкретизовані).

Натомість формулювання неконкретного обвинувачення в адміністративній справі розглядається, як порушення вимог статті 6 Конвенції.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відповідно до положень пункту третього частини другої ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а тому покладення на суд обов`язків ініціювати збір доказів для доказування вини особи суперечить принципам об`єктивності та неупередженості суду при розгляді справи та є неприпустимим.

Згідно з частиною другою ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 8 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

В той же час, державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинності, закріпленому в ст. 62 Конституції України оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком. Також, відповідно усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись частиною 2 статті 172-10 , пунктом 1 частини 1 статті 247, статтями 280, 283, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка