КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/7547/20
Провадження № 33/824/544/2021 Суддя 1 інстанції - Сирбул О.Ф.
Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши за участі ОСОБА_1 та його захисника Святогора О.А. матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 12.06.2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності -

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.06.2020 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, поряд з цим стягнуто судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Постановою суду встановлено, що 25 квітня 2020 року о 06 год. 40 хв. у м. Києві по вул. Сортувальна, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «BMW 118i» д.н.з. НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: зіниці очей не реагують на світло, тремтіння пальців рук, бліде обличчя. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку водій відмовився у присутності двох свідків. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року та закрити провадження у справі.

Перш за все апелянт, посилаючись на вважає, що справа підлягає закриттю, оскільки з 01 липня 2020 року адміністративна відповідальність згідно ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення була скасована (відмінена, припинена, втратила чинність) у зв`язку з ухваленням та набранням чинності Законом України від З грудня 2019 року № 321-IX «Про внесення зміни до розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" (загалом через визначення відповідальності за знаходження за кермом у стані алкогольного сп`яніння кримінальним правопорушенням (проступком)», а тому адміністративна відповідальність в принципі перестала існувати в силу абзацу 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП, і розпочате та триваюче провадження у справі про адміністративну відповідальність підлягає закриттю (через усунення/скасування відповідальності за вказане порушення), так само від відповідальності підлягають звільненню всі особи, які були притягнуті до неї через реабілітацію відповідальності (фактичну амністію та усуваність карності).

Щодо обставин справи ОСОБА_1 зазначає, що 25 квітня 2020 року він дійсно був зупинений посадовими особами поліції з висловленою підозрою щодо наявності в нього стану сп`яніння, однак відмовився пройти освідування за тієї причини, що фізично не був в змозі це зробити в силу життєвих обставин.

Апелянт вказує на те, що він є розлученим батьком-одинаком та після розлучення з дружиною особисто виховує двох малолітніх синів, які проживають з ним. Відповідно єдиним дорослим, який може доглянути дітей є він сам. Того дня діти хворіли і апелянт (батько) вранці виїхав на автомобілі до аптеки придбати дітям препарати та їжу, поки сини вранці спали. Коли працівники поліції зупинили апелянта та почали вимагати прибути на освідування, він зважив на краще (як відповідальний батько) негайно повернутися додому, так як процедура освідування на стан сп?яніння могла тривати не одну годину, адже припускав, що діти скоро прокинуться та не побачивши вдома батька - почнуть плакати та дістануть стрес.

Відтак, апелянт вважає, що відмовляючись від освідування він діяв в умовах крайньої необхідності.

Також ОСОБА_1 зазначає, що припускаючи те, що матеріали щодо нього будуть передані до суду він наступного дня, особисто звернувся до медичного закладу (лабораторії), де здав всі передбачені та необхідні тести на наявність залишків речовин, які залишаються в організмі після перебування у стані сп`яніння. Згідно з лабораторними висновками в його крові (біологічних рідинах) не було віднайдено будь-яких залишків препаратів (речовин), які б знаходилися там у разі дійсного його сп`яніння в момент його затримання.

Відтак, на думку апелянта, цим самими доводиться те, що він дійсно не перебував у стані сп`яніння і принципових приводів вимагати від нього проходження освідування в незручний та «небезпечний» момент у посадових осіб поліції не було.

ОСОБА_1 зазначає, що він є відповідальною та свідомою людиною, сам не вживає алкогольних та наркотичних речовин і негативно відноситься до осіб, які їх вживають, і тим більше за кермом.

Апелянт наголошує, що кожне притягнення до відповідальності має мати розумний підхід, на основі аналізу ряду життєвих обставин, а не за формальним складом та в умовах відповідальної крайньої необхідності і усунення можливих передбачуваних ризиків заподіяння шкоди дітям через тривалу відсутність дорослого вдома.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, притягнутої до відповідальності і та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили суд задовольнити її, дослідивши матеріали справи та надані додатково апелянтом докази, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, на думку апеляційного суду, одночасно не врахував обставини, які мають істотне значення для прийняття рішення у справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував обставин, які зафіксовані у матеріалах справи, та вказав, що 25 квітня 2020 року він по вул. Сортувальна в м. Києві приблизно о 06. год. 40 хв. був зупинений працівниками поліції, яким передав документи на право керування автомобілем та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Під час розмови, працівники поліції зазначили, що вбачають у нього ознаки наркотичного сп`яніння, та запропонували йому пройти такий огляд у лікаря нарколога. На це, ОСОБА_1 вказав, що зазначив працівникам поліції, що не може поїхати для проходження такого огляду, оскільки він є розлученим батьком-одинаком та після розлучення з дружиною особисто виховує двох малолітніх синів, які проживають з ним, і він є єдиною дорослою людиною за їхнім місцем проживання. Того дня діти хворіли, а більше хворів син ОСОБА_2 , і тому, апелянт (батько) вранці виїхав на автомобілі до аптеки придбати дітям препарати та їжу, поки сини спали. Коли працівники поліції зупинили апелянта та почали вимагати прибути на освідування, він зважив на краще (як відповідальний батько) негайно повернутися додому, так як процедура освідування на стан сп`яніння могла тривати не одну годину, адже припускав, що діти скоро прокинуться та не побачивши вдома батька - почнуть плакати та дістануть стрес. Більш того, у дитини була температура, і наслідки могли бути негативними в разі залишення дітей на тривалий час. Саме у зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 вказує, що відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, про що повідомив в присутності свідків.

Наведені пояснення ОСОБА_1 повністю підтверджуються наявним у справі та дослідженим під час апеляційного розгляду відеозаписом, на якому зафіксована в присутності свідків відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, з посиланням ОСОБА_1 на те, що дуже рання година, і вдома залишились самі діти.

Наявність же у ОСОБА_1 двох синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с. 27,28). Крім того, до матеріалів справи долучено копію рішення Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 р., відповідно до якого апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишено без змін.

З копії висновку органу служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.02.2020 р. вбачається, що виникало питання про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 06.04.2020 №14), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком. В цьому ж висновку зазначено про те, що батько дітей ОСОБА_1 з дітьми мешкає окремо від матері за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, з долученої до матеріалів справи копії зустрічного цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком додатково вбачається, що на даний час діти проживають з батьком.

Ця ж обставина підтверджується і ксерокопіями довідок про реєстрацію місця проживання особи, відповідно до яких діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою місця проживання батька - ОСОБА_1 .

З характеристики на ОСОБА_1 з місця проживання вбачається, що починаючи з травня 2019 року разом з ним проживають його діти 5 і 3 років.

Відтак,наведені докази в своїй сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 проживає зі своїми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, з долучених під час апеляційного розгляду копій з амбулаторної картки хворого, оригінал якої був оглянутий під час апеляційного розгляду, підтверджується факт того, що дитина ОСОБА_2 , починаючи з 24.04.2020 р. хворів та було призначено відповідне лікування.

Згідно даних амбулаторної картки, ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з 24 квітня 2020 року по 04 травня 2020 року, в зв`язку з чим його батьку ОСОБА_1 було видано лікарняний лист.

Ця обставина підтверджується й наявною у справі копією лікарняного листа, виписаного на ім`я ОСОБА_1 .

Вказані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про те, що ОСОБА_1 , відмовляючись від освідування на стан сп`яніння в медичному закладі (який потребує значного часу), діяв в умовах крайньої необхідності, адже, вдома залишались самі двоє неповнолітніх синів (5 і 3 років), один з яких на той час хворів та перебував з температурою, що було небезпечно, і ця небезпека не могла бути усунута іншими засобами, та могла завдати значної шкоди дітям.

За змістом ст. 17 КУпАП особа, яка діяла у стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративні відповідальності.

Статтею 18 КУпАП визначене поняття «стану крайньої необхідності». Відповідно до цієї норми закону станом крайньої необхідності є вчинення дії, що передбачена нормами КУпАП або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Матеріали справи вказують на те, що у момент, коли ОСОБА_1 був зупинений поліцейськими, він їхав для придбання ліків у зв`язку з тим, що його син ОСОБА_2 хворів, і потребував лікування. Дана обставина підтверджується відповідними медичними документами.

Наведені обставини вказують на те, що дії ОСОБА_1 щодо відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі були викликані виключно необхідністю надання медичної допомоги дитині, яка перебувала у хворобливому стані та у зв`язку з тим, що діти, віком 5 і 3 років залишались вдома самі на тривалий період часу.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі ч. 4 ст.247 КУпАП, а саме у зв`язку з вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про закриття провадження у справі на підставі п. 6 ст. 247 КУпАП, виходячи з наступного.

Стаття 8 КУпАП передбачає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

В цьому пункті йдеться про випадки скасування акта, яким встановлена адміністративна відповідальність, натомість у результаті внесення змін до статті 130 КУпАП юридична відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.

Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" №720-IX від 17 червня 2020 року, передбачено низку змін, якими, зокрема, виключено ст. 286-1 КК України "Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції" та повернуто попередню редакцію ст. 130 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність.

А тому в цій частині апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.06.2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 (десять тисяч двісті) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік - скасувати.

Прийняти нову постанову: звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 17 КУпАП, у зв`язку із перебуванням у стані крайньої необхідності, провадження у справі закрити на підставі п. 4 ст. 247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду є остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Л.І. Кепкал