Справа № 131/1153/20
Провадження № 33/801/50/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Балтак Д. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 рокуСправа № 131/1153/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О.Ю.,

за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянув його апеляційну скаргу на постанову Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2020 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ГР № 428081 від 26 вересня 2020 року ОСОБА_1 24 вересня 2020 року о 15:00 в АДРЕСА_1 влаштував скандал із своєю сестрою, під час якого ображав її різними непристойними словами, чим вчинив домашнє насильство, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 170 (сто сімдесят) гривень. Стягнуто з нього судовий збір в сумі 420,40 грн. в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вина доведена матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ГР №428081 від 26 вересня 2020 року, та письмовими поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин вчинення адміністративного правопорушення просив оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на його думку ним не вчинялось домашнє насильство. Водночас вважає, що таке насильство вчиняє його сестра ОСОБА_2 .

Також, особою, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що розгляд справи відбувався у його відсутності, копія постанови на його адресу не направлялась, а із текстом оскаржуваної постанови він ознайомився лише 13 грудня 2020 року на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 294 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова Іллінецького районного суду Вінницької області ухвалена 12 листопада 2020 року (а.с. 17-18) у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, копія якої направлена ОСОБА_1 17 листопада 2020 року, що підтверджується супровідним листом (а.с. 20), однак доказів її вручення матеріали справи не містять. Натомість встановлено, що із текстом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 ознайомився лише 13 грудня 2020 року на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Апеляційна скарга на вказану постанову подана засобами поштового зв`язку 15 грудня 2020 року (а.с. 26), тобто в межах строку на апеляційне оскарження.

З огляду на наведене, причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, тому такий строк слід поновити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно ч. 1-2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Разом з тим, за змістом п. 42 рішення Європейського суду з прав людини Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року зазначається, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином вивчені.

При цьому, суд (суддя) повинен обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту (рішення ЄСПЛ Коробов проти України №39598/0з від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування.

У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

На переконання апеляційного суду вказані вимоги процесуальних норм КУпАП суддею суду першої інстанції не дотримані.

Так, за змістом диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, зокрема, передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) психологічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілого.

При цьому така ознака об`єктивної сторони цього адміністративного закону як психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії чи бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Водночас, апеляційний суд вважає, що взявши до уваги в якості належного доказу вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення ГР № 428081 від 26 вересня 2020 року, місцевий суд не звернув уваги, що вказаний протокол складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП України, що полягає у незазначені в ньому свідків події та потерпілого.

Поряд з цим, за правилами частини другої статті 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, із письмових пояснень ОСОБА_2 від 24 вересня 2020 року вбачається, що 24 вересня 2020 року між нею та братом ( ОСОБА_1 ) розв`язалась словесна суперечка в ході якої останній виражався на її адресу словами брутальної лайки (а.с. 2)

Водночас, із рапорта старшого інспектора-чергового №4 Іллінецького відділення поліції Гайсинського відділу ГУНП у Вінницькій області Соляра В. вбачається, що 24 вересня 2020 року отримано заяву від ОСОБА_2 та зареєстровано за № 2277 щодо сварки із невісткою та братом.

Отже і на час виклику працівників поліції 24 вересня 2020 року і на дату надання письмових пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працівникам поліції була відома особа, яка вчинила правопорушення.

Проте, протокол про адміністративне правопорушення серії ГР № 428081 складено не протягом 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, як вимагає ч. 2 ст. 254 КУпАП, а лише 26 вересня 2020 року через 2 дні з дня вчинення правопорушення та звернення до поліції про вчинення такого правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в уповноваженої особи на складання протоколу були складнощі з виявлення особи, яка вчинила правопорушення, та не зазначено інша причина вказаної різниці в часі між часом вчинення адміністративного правопорушення і часом складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів тривалого виявлення особи, яка вчинила правопорушення, та складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо такої особи протягом 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, протокол про адміністративне правопорушення серії ГР № 428081 від 26 вересня 2020 року є таким, що складений з порушенням ч. 2 ст. 254 КУпАП.

Окрім того, порушивши вимоги ст. 255 КпАП України відносно обов`язку збирання доказів особами, уповноваженими на складання протоколів про адміністративні правопорушення, викладені в протоколі обставини фактично ґрунтуються виключно на поясненнях сторін та не підтверджуються доказами, які б надавали правові підстави для висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України.

Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі Кобець проти України (з урахуванням первісного визначення принципу поза розумним сумнівом у справі Авшар проти Туреччини) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Отже, недотримання суддею місцевого суду вимог ст. ст. 7, 245, 251, 252, 254, 256, 278, 280, 283, 284 КпАП України про необхідність всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, і вирішення її в точній відповідності із законом, призвело до прийняття щодо ОСОБА_1 незаконного й необґрунтованого рішення.

З огляду на викладене, прийнявши до уваги у ході розгляду матеріалів даної справи вказані неналежні докази, суд першої інстанції допустив процесуальні порушення, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що оскаржувана постанова суду підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право, зокрема скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову.

Таким чином, апеляційний суд скасовуючи постанову суду першої інстанції, вважає за необхідне прийняти нову постанову, за наслідками перегляду справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, при цьому врахувавши наступне.

Строки накладення адміністративного стягнення врегульовано статтею 38 КУпАП. За змістом положень частин 2, 5 даної статті якщо справа про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення; у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через місяць з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ГР № 428081 від 26 вересня 2020 року, події інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП мали місце 24 вересня 2020 року, тобто на день розгляду його апеляційної скарги Вінницьким апеляційним судом на постанову Іллінецького районного суду від 12 листопада 2020 року, закінчився тримісячний строк накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

При цьому наведена норма не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Крім того, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати та вирішувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року та науково-консультативним висновком НКР при ВАСУ, відповідно до якого під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Враховуючи викладене, з урахуванням положень ч. 2,5 ст. 38 КУпАП, п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості встановити об`єктивну істину у справі в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, тому провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 247, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Клопотання особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2020 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О.Ю. Береговий