Справа №: 646/7810/20
Провадження № 3/646/173/2021
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2021 року м. Харків

Суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова Власова Ю.Ю., за участю прокурора Харківської місцевої прокуратури № 5 Андрієвської Н.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Статівки О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріал про адміністративне правопорушення, який надійшов з Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, з вищою освітою, незаміжньої, працюючої на посаді секретаря судового засідання Харківського апеляційного суду, не судимої, такої, що не притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних корупційних правопорушень, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Згідно протоколу № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, що складений старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, - ОСОБА_1 , обіймаючи посаду секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду, будучи суб`єктом, на якого згідно п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (в редакції, чинній станом на червень 2020 року, далі - Закон № 1700-VII) поширюється дія цього Закону, та будучи суб`єктом декларування відповідно до вимог цього Закону, в порушення положень ч. 1 ст. 45 Закону № 1700-VII, несвоєчасно без поважних причин подала шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме: 03 червня 2020 року.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 січня 2021 року з підстав, установлених ч. 4 ст. 277 КУпАП строк розгляду даної адміністративної справи зупинений до 18 січня 2021 року.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року з підстав, установлених ч. 4 ст. 277 КУпАП строк розгляду даної адміністративної справи зупинений до 27 січня 2021 року.

25 січня 2021 року на адресу Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшло клопотання захисника притягуваної ОСОБА_1 адвоката Статівки О.Є., у якому він просить:

- закрити провадження у справі № 646/7810/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50.000,00

грн.;

- стягнути з за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 30.000,00 грн.

Заявлене клопотання захисник мотивує тим, що ОСОБА_1 у повному обсязі не визнає свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП, оскільки у неї був відсутній умисел на його вчинення, а наявні матеріали адміністративної справи взагалі не містять будь-яких достовірних та належних доказів на підтвердження вчинення нею вказаного адміністративного правопорушення. При цьому, протокол № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та долучені до нього копії документів не підписані та взагалі не засвідченні належним чином, відтак, провадження у справі № 646/7810/20 відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю за відсутністю події і складу даного адміністративного правопорушення, та у зв`язку із скасуванням акту, який встановлює адміністративну відповідальність, а у разі підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, то провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із закінченням на момент розгляду цієї справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Захисник Статівка О.Є. вказує, що в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення, тобто у ОСОБА_1 взагалі був відсутній умисел, спрямований на несвоєчасне декларування своїх доходів за 2019 рік, що є фактично тією обставиною, що виключає провадження в даній справі про адміністративне правопорушення, оскільки у такому випадку відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною 1 статті 172-6 КУпАП, у зв`язку з чим, розпочате провадження в даній справі про адміністративне правопорушення підлягає судом закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, з огляду на наступне.

Так, у лютому 2020 року ОСОБА_1 приймала участь в конкурсі на зайняття вакантної посади секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду.

Відповідно до додатку «Послідовність дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», які вчинила ОСОБА_1 , а також відповідно до декларації з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, 25 лютого 2020 року о 19.07 год., на підставі абзацу 1 частини 3 статті 45 Закону № 1700-VII, ОСОБА_1 , яка претендувала на зайняття вищевказаної посади, тобто посади, зазначеної у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, до призначення її на відповідну посаду, подала в установленому цим Законом порядку декларацію кандидата на посаду особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік.

Згідно із наказом керівника апарату Харківського апеляційного суду № 05- 10/18-ос від 27 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , як переможця конкурсу, із встановленням випробування строком на 1 місяць до 02 квітня 2020 року, призначено з 02 березня 2020 року на посаду секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду.

Станом на 31 травня 2020 року ОСОБА_1 , яка працювала на державній службі з 02 березня 2020 року, тобто менш ніж 3 місяці, та раніше до цього ніколи не подавала відповідних декларацій, не знала й навіть не могла усвідомити, що вона окрім декларації кандидата на посаду зобов`язана також подати додатково і щорічну декларацію до 01 червня 2020 року. При цьому, ОСОБА_1 правомірно вважала, що оскільки вона 25 лютого 2020 року вже подала в установленому статтею 45 Закону № 1700-VII порядку відповідну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019

рік, тобто вже задекларувала свої доходи за 2019 рік, і за період з 25 лютого 2020 року по 31 травня 2020 року її майновий стан та її доходи за 2019 рік взагалі не змінилися, тому вона повторно і не подала до 01 червня 2020 року аналогічну за змістом щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік, оскільки не усвідомлювала необхідності у поданні інформації про свій майновий стан за 2019 рік повторно. Таким чином, ОСОБА_1 була впевнена, що свій обов`язок щодо подання декларації за 2019 рік вона виконала шляхом подання 25 лютого 2020 року відповідної декларації.

Лише 03 червня 2020 року начальник відділу кадрового забезпечення та державної служби Харківського апеляційного суду проінформувала ОСОБА_1 про те, що остання, окрім раніше поданої декларації кандидата на посаду, повинна також була до 01 червня 2020 року подати аналогічну щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік.

В цей же день, тобто 03 червня 2020 року о 10.48 год., ОСОБА_1 негайно подала в установленому Законом № 1700-VII порядку щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік, змінивши лише тип декларації «кандидата на посаду» на тип «щорічна».

При цьому, ОСОБА_1 , попрацювавши на державній службі менше З місяців, не мала будь-якого умислу на вчинення протиправних дій, пов`язаних з несвоєчасним поданням щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік, оскілки взагалі не знала та не здогадувалася, що вона у відповідності до ст. 45 Закону № 1700-VII повинна була, окрім декларації кандидата на посаду, також повторно у 2020 році подати і аналогічну щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік.

Крім того, про необхідність повторного подання відповідної декларації службові особи відділу кадрового забезпечення та державної служби Харківського апеляційного суду ОСОБА_1 до 03 червня 2020 року не повідомляли та, всупереч вимогам наказу агентства України з питань державної служби «Про затвердження Типового положення про службу управління персоналом державного органу» від 03 березня 2016 року, відповідних роз`яснень серед працівників суду не проводили. При цьому, матеріали справи № 646/7810/20 не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з вимогами щодо фінансового контролю відповідно до Закону № 1700-VII, у тому числі з вимогами про необхідність повторної подачі декларації за 2019 рік після прийняття на державну службу.

Таким чином, наявними матеріалами справи не встановлені і взагалі не доведені вина ОСОБА_1 у формі умислу та мотив (корисливий, особиста зацікавленість, неправильно зрозумілі інтереси служби, тощо) вчинення нею адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 176-2 КУпАП.

Покликаючись на п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року № 223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією», захисник вказує, що суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, тому вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З тих підстав, що склад адміністративного цього правопорушення є формальним, а обов`язковим елементом його об`єктивної сторони є умисне діяння, тобто умисне несвоєчасне подання декларації про доходи, тому, орган, уповноважений на складання протоколу про адміністративне правопорушення та прокурор, що приймає участь в розгляді таких протоколів судом, зобов`язані довести суду наявність в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності за вчинення цього адміністративного правопорушення, умислу на несвоєчасне декларування своїх доходів.

Викладене вище достовірно свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 умислу,

спрямованого на несвоєчасне декларування своїх доходів за минулий 2019 рік, тобто умислу, спрямованого на уникнення фінансового контролю за її майновим станом, а офіційне подання нею 03 червня 2020 року щорічної декларації з достовірними відомостями навіть з пропуском терміну, виключає можливість стверджувати про наявність умислу у ОСОБА_1 на приховування вказаних у декларації даних про її майновий стан за 2019 рік.

В такому випадку, згідно теорії права, відповідальність можлива лише за необережне правопорушення, якщо його вчинення передбачене КУпАП і якщо буде встановлено, що особа повинна була і могла передбачити помилковість свого висновку.

З урахуванням тієї обставини, що в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій, захисник вважає, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, також відсутній.

Крім наведеного, захисник зазначає, що при складанні стосовно ОСОБА_1 протоколу № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, старшим оперуповноваженим в ОВС УСР в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_2 взагалі не з`ясовувалися та не встановлювалися причини і їх поважність, з яких ОСОБА_1 несвоєчасно, 03 червня 2020 року, подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Таким чином, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 також підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутності в її діянні складу адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Також, захисник зазначає про відсутність повноважень Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на здійснення перевірки несвоєчасного подання без поважних причин декларації секретарем судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду Чепурною Ю.С., тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що є неприпустимим перевищенням службовими особами вказаного Управління владних повноважень, правовим наслідком якого є визнання доказів по даній адміністративній справі неприпустимими, а наслідки цієї перевірки, незаконними.

В матеріалах провадження відсутні дані щодо проведення Національним агентством з питань запобігання корупції відповідної перевірки стосовно ОСОБА_1 та повідомлення Національним агентством з питань запобігання корупції про результати такої перевірки Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, а здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у тому числі щодо своєчасності подання декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Виключно після проведення перевірки Національним агентством з питань запобігання корупції та направлення висновку Національним агентством з питань запобігання корупції спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції (в тому числі і Національній поліції), у останніх виникають повноваження на складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Захисник зауважує, що у даній ситуації, тобто складення протоколу без висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, протокол стосовно ОСОБА_1 не може бути допустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням процедури - за відсутності висновку Національного агентства з питань запобігання корупції та відсутності повноважень на самостійне здійснення перевірки дотримання антикорупційного законодавства.

Наведене дає правову підставу дійти висновку про недопустимість зібраних по справі

доказів з огляду на приписи ч. З ст. 62 Конституції України, у якій йдеться про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, захисник вважає, що протокол № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складений старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В.І. стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, слід вважати таким, що складений не уповноваженою на це особою, надто з огляду на завчасне отримання Національним агентством з питань запобігання корупції у встановленому порядку повідомлення про факт неподання ОСОБА_1 декларації, у зв`язку з чим, даний протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом.

Крім того, зазначений протокол та долучені до нього окремі документи не можуть бути належними та допустимим доказами на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП, оскільки вказаний протокол складено пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, долучені до протоколу документи взагалі не підписані та належним чином їх копії не завірені та не зазначено відомостей про місцезнаходження їх оригіналів.

Таким чином, вищевказані документи та ксерокопії документів не набули юридичної сили та не можуть вважатись доказами у справі у розумінні статті 251 КУпАП.

Також, захисник вказує, що станом на 23 грудня 2020 року, тобто станом на дату надходження до суду протоколу № 591 від 12 грудня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складеного у відношенні ОСОБА_1 , 03 грудня 2020 року закінчився шестимісячний строк, в межах якого на ОСОБА_1 може бути накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, яке було виявлено 03 червня 2020 року, що у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП є підставою для закриття провадження по даній справі.

Просить врахувати, що навіть якщо вважати, що моментом виявлення факту несвоєчасного подання ОСОБА_1 , як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної декларації за минулий 2019 рік, є складання 15 червня 2020 року начальником відділу кадрового забезпечення та державної служби Харківського апеляційного суду, як уповноваженою особою у сфері запобігання та виявлення корупції, повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції за вих. № 05136/55/2020, в якому повідомлялося про виявлений факт несвоєчасного подання ОСОБА_1 , як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної декларації за минулий 2019 рік, та яке містить повні дані як про суть правопорушення, так і про особу, яка їх вчинила, то днем закінчення передбаченого ч. 4 ст. 38 КУпАП строку накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в такому разі є щонайбільше 15 грудня 2020 року.

Окрім того, основним фактором, який впливає на перебіг строків накладення стягнення, є момент його виявлення, а збирання доказів на підтвердження адміністративного правопорушення не відтерміновує початку цього строку. Можливість відновлення або поновлення цих строків КУпАП не передбачає.

Крім наведеного, з протоколу № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складеного у відношенні ОСОБА_1 , вбачається, що остання порушила вимоги частини 1 статті 45 Закону № 1700-VII, тим самим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а датою вчинення цього адміністративного правопорушення, пов`язаного із корупцією, є 03 червня 2020 року, тобто дата несвоєчасного подання декларації після звільнення.

Водночас, відповідно до наказу керівника апарату Харківського апеляційного суду № 05-10/18-ос від 27 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , як переможця конкурсу, із встановленням

випробування строком на 1 місяць до 02 квітня 2020 року, призначено з 02 березня 2020 року на посаду секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду, і станом на дату складання протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, ОСОБА_1 не була звільнена з вказаної посади та до цього часу працює Харківському апеляційному суді на посаді секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ.

Таким чином, при зазначені в протоколі № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, що датою вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення, пов`язаного із корупцією, є 03 червня 2020 року, тобто дата несвоєчасного подання декларації після звільнення, то вбачається, що ОСОБА_1 порушила вимоги не частини 1 статті 45 Закону № 1700-VII, а абзац 2 частину 2 цієї статті вказаного Закону, тобто як особа, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3, та яка зобов`язана наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною 1 цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Відтак, фабула вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення не відповідає фактичним даним, суперечить наявним доказам та не відображає всіх істотних ознак складу адміністративного правопорушення.

Крім того, в зазначеному протоколі № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, старший оперуповноважений ОСОБА_2 також безпідставно зазначив, що виходячи із диспозиції частини 1 статті 172-6 КУпАП, несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - є адміністративним правопорушенням, пов`язаним з корупцією, що вчиняється суб`єктом правопорушення, який усвідомлював, що його бездіяльність, тобто неподання повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, державним службовцем є порушенням Закону (є протиправною), тягне за собою адміністративну відповідальність, і бажав так чинити, або свідомо допускав, що така бездіяльність призведе до порушення Закону, хоча не бажав його порушувати.

Таким чином, у протоколі у провину ОСОБА_1 ставиться факт неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-6 КУпАП.

Водночас, в діях ОСОБА_1 взагалі відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, а тим більше передбаченого частиною 2 статті 172-6 цього Кодексу, тобто у ОСОБА_1 був відсутній умисел, спрямований на несвоєчасне декларування своїх доходів за 2019 рік, що є фактично тією обставиною, що виключає провадження в даній справі про адміністративне правопорушення. При цьому, у ОСОБА_1 за період з 25 лютого 2020 року по 01 червня 2020 року майновий стан за 2019 рік не змінився та вона не зобов`язана була подавати декларацію та повідомляти про суттєві зміни у майновому стані, за відсутності таких змін.

Окрім наведених обставин, захисник вважає, що провадження у даній справі також підлягає закриттю на підставі пункту 6 частини 1 статті 247 КУпАП, тобто у зв`язку зі скасуванням акта, який встановлює адміністративну відповідальність на підставі рішення Конституційного суду України № 13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року, яким статтю 65 Закону № 1700-VII визнано неконституційною, а відповідно до частини 2 статті 8 КУпАП закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративне правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів.

Таким чином, захисник вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі пункту 6 частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із фактичним скасуванням акту, який встановлює адміністративну відповідальність за вказане адміністративне правопорушення.

Обґрунтовуючи доводи клопотання у частині, яка стосується вимоги про відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної (немайновоі) шкоди у розмірі 50.000,00 грн., завданою незаконними діями службових осіб Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, захисник зазначає, що внаслідок незаконного складання старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В.І. 12 жовтня 2020 року стосовно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення № 591 за діяння, у якому відсутній склад адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП, тобто за відсутністю в діях ОСОБА_1 суб`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення, оскільки у неї взагалі був відсутній умисел, спрямований на несвоєчасне декларування своїх доходів за 2019 рік, що є фактично тією обставиною, що виключала провадження в даній справі про адміністративне правопорушення, призвели до сильних душевних страждань та моральних переживань, які ОСОБА_1 зазнала з 12 жовтня 2020 року та зазнає до теперішнього часу, внаслідок чого з 12 жовтня 2020 року був порушений її нормальний уклад життя.

При цьому, з 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 обмежена у вільному обранні способу життя та поведінки, свободі пересування та уклад її життя на тепер поділяється до 12 жовтня 2020 року та після цієї дати. Незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення призвели до хвилювання, фізичних і душевних страждань, а також викликало у ОСОБА_1 емоційну напругу, почуття образи, приниженої гідності, змусило її витрачати свій час задля поновлення своїх прав та захисту своїх інтересів в судах.

ОСОБА_1 з 25 лютого 2020 року, тобто не тривалий час, працює на державній службі на посаді секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду, пройшла у лютому 2020 року жорсткий відбір на цю посаду, сумлінно виконує свої службові обов`язки, не маючи при цьому жодних нарікань від керівництва за місцем роботи, але з моменту складання стосовно неї протоколу постійно перебуває в сильному емоційно напруженому стані, оскільки боялася та до цього часу боїться осуду колег по роботі, хвилюється та боїться, що її в любий момент можуть відсторонити від роботи за рішенням керівника апарату Харківського апеляційного суду, або навіть звільнити з роботи, в наслідок чого вона відчуває приниження гідності, а також втратила повагу та авторитет з боку колег та працівників Харківського апеляційного суду, оскільки після надходження 15 жовтня 2020 року адміністративної справи для визначення підсудності до Харківського апеляційного суду та перебування цієї справи у відношенні неї з 30 листопада 2020 року по 04 грудня 2020 року на розгляді у Верховному Суді в очах свої колег ОСОБА_1 є «корупціонером», тобто особою, яка використала надані їй службові повноваження та пов`язані з ними можливості для одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб, за що і притягується до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного діяння.

При цьому, ОСОБА_1 змушена задля доведення своєї невинуватості та відновлення честі та репутації витрачати власні зусилля для відстоювання свої прав у судовому порядку.

В наслідок незаконних дій старшого оперуповноваженого в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_2 , який незаконно склав 12 жовтня 2020 року вищевказаний протокол, та інших службових осіб Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, які безпідставно спрямовували вказаний протокол для розгляду до Харківського апеляційного суду та Верховного Суду, ОСОБА_1 втратила віру в справедливість, в верховенство права та закону в суспільстві, в гуманізм судової системи та системи правоохоронних органів, а після пережитого 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 до цього часу знаходиться у важкому емоційному стані.

Внаслідок незаконного складання старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В.І. вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 була також позбавлена можливості вести звичний спосіб життя,

вона зазнала суттєвих моральних страждань, оскільки факт незаконного безпідставного звинувачення у вчиненні корупційного правопорушення негативно вплинули на її стосунки з оточуючими та ділову репутацію, яку ОСОБА_1 мала до 12 жовтня 2020 року, у зв`язку з чим, наразі вимушена доводити свою невинуватість у суді, відновлювати авторитет та ділову репутацію, що потребує значних зусиль та дуже багато часу.

Таким чином, внаслідок незаконних дій старшого оперуповноваженого в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області

Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_2 , який незаконно склав 12.10.2020 року стосовно ОСОБА_1 вищевказаний протокол, та інших службових осіб Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, які безпідставно спрямовували вказаний протокол для розгляду до Харківського апеляційного суду та Верховного Суду, непропорційне і невиправдане втручання в охоронювані законом права на свободу та особисту недоторканність завдали ОСОБА_1 психологічних та моральних страждань, справедливий та розумний розмір яких ОСОБА_1 оцінює в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Таким чином, у разі закриття Червонозаводським районним судом м. Харкова даної справи про адміністративне правопорушення, захисник вважає, що у відповідності до вимог ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в розмірі 50.000,00 грн.

Крім наведеного, у разі закриття Червонозаводським районним судом м. Харкова справи за матеріалом про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань вказаного суб`єкта владних повноважень, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню реально понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 30.000,00 грн., які є визначеними та підтвердженими належними та допустимими доказами, наданими до даного клопотання.

У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , свою вину у вчиненні правопорушення не визнала, та просила закрити провадження у справі з підстав, установлених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, посилаючись на обставини, аналогічні тим, що наведені захисником у клопотанні. Також, просила його задовольнити й у частині, що стосується вимоги про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на її користь завданої моральної (немайнової) шкоди у розмірі 50.000,00 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30.000,00 грн.

У судовому засіданні захисник, підтримавши заявлене ним клопотання, просив його задовольнити у повному обсязі: закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди 50.000,00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 30.000,00 грн.

У судовому засіданні прокурор просив визнати ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та притягнути до адміністративної відповідальності, оскільки доводи про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення є надуманими та такими, шо не відповідають та матеріалам справи, а вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди та витрат на правничу допомогу не можуть бути предметом судового розгляду у даній справі.

Суд, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Статівка О.Є. та думку прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступне.

Статтею 1 КУпАП визначено, що завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин (ст. 248).

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ст. 251).

Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного

вирішення справи (ст. 280).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1700-VII відносини, що виникають у сфері запобігання корупції, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цим та іншими законами, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами.

За визначенням, наведеним у абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону № 1700-VII правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Суб`єктами декларування є особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону (абз. 15 ч. 1 ст. 1).

Відповідно до п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, окрім інших, державні службовці.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (в редакції, в редакції, чинній станом на червень 2020 року, далі Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII).

За визначенням, наведеним у п. 4 ч. 1 ст. 2 цього Закону посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону № 889-VIII встановлюються такі категорії посад державної служби:

1) категорія «А» (вищий корпус державної служби) - посади: Керівника Апарату Верховної Ради України та його заступників; керівника апарату (секретаріату) постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України; Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх

заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників; керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, та їх заступників;

2) категорія «Б» - посади: керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів;

3) категорія «В» - інші посади державної служби, не віднесені до категорій «А» і «Б».

Судом установлено, що наказом керівника апарату Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року № 05-10/18-ос ОСОБА_1 , провідного документознавця відділу забезпечення діяльності судової палати з розгляду цивільних справ Харківського апеляційного суду, призначено на посаду секретаря судового засідання судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду з 02 березня 2020 року, як переможця конкурсу, із встановленням випробування строком на один місяць до 02 квітня 2020 року /а.с. 23/

02 березня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлена з посадовою інструкцією секретаря судового засідання Харківського апеляційного суду (палата з розгляду кримінальних справ), затвердженою 03 жовтня 2018 року т.в.о. керівника апарату Харківського апеляційного суду, про що свідчить її особистий підпис /а.с. 24-25/.

Відповідно до п. 1.2 зазначеної посадової інструкції, секретар судового засідання займає посаду державної служби апарату Харківського апеляційного суду категорії «В», правовий статус якої визначається Законом України «Про державну службу».

Таким чином, ОСОБА_1 , займаючи посаду секретаря судового засідання, є державним службовцем, тобто суб`єктом декларування, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Особа, яка претендує на зайняття посади, зазначеної у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, та особа, зазначена у пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, до призначення або обрання на відповідну посаду, подає в установленому цим Законом порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за минулий рік (абз. 1 ч. 3 ст. 45).

Упродовж семи днів після подання декларації суб`єкт декларування має право подати виправлену декларацію, але не більше трьох разів (абз. 1 ч. 4 ст. 45).

У разі притягнення суб`єкта декларування до відповідальності за неподання, несвоєчасне подання декларації або в разі виявлення у ній недостовірних відомостей суб`єкт декларування зобов`язаний подати відповідну декларацію з достовірними відомостями (абз. 2 ч. 1 ст. 45).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-IX «Про внесення змін до деяких

законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» Розділ XIII Прикінцеві положення Закону № 1700-VII доповнено пунктом 2-1 такого змісту:

«2-1. Встановити, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 1 квітня, у 2020 році суб`єкти декларування подають до 1 червня < >».

Таким чином, строк подання ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік шляхом заповнення її на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції встановлений до 01 червня 2020 року.

Як установлено судовим розглядом, протягом 2020 року ОСОБА_1 подано такі декларації: декларація особи, яка претендує на зайняття посади (абз. 1 ч. 3 ст. 45 Закону № 1700-VII), дата та час подання 25 лютого 2020 року 19:07:42 години, та декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік (ч. 1 ст. 45 Закону № 1700-VII), дата та час подання 03 червня 2020 року 10:48:32 години /а.с. 16-18, 26/.

Тобто, декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік (2019) подана ОСОБА_1 із порушенням визначеного Законом № 1700-VII строку.

Відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно статті 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Таким чином, КУпАП визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно пов`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення.

Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок, тобто такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивна сторона вказаного адміністративного правопорушення, пов`язаного з

корупцією, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, під яким стаття 10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, тому вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в частині 1 статті 1 Закону № 1700-VII, завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень статті 1 цього Закону, сутність правопорушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана щорічно декларувати свої доходи, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що склад адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є формальним, а обов`язковим елементом його об`єктивної сторони є умисне діяння, тобто умисне несвоєчасне подання декларації про доходи.Суб`єктивна сторона цього адміністративного правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відповідальність настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від подання чи несвоєчасне подання декларації, керуючись при цьому особистим інтересом чи інтересами третіх осіб, або мала непрямий умисел, свідомо допускаючи наслідки у вигляді неподання або несвоєчасного подання декларації, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Як установлено судовим розглядом, причиною не подання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2019 рік у строк до 01 червня 2020 року слугувала та обставина, що 25 лютого 2020 року вона вже подала в установленому статтею 45 Закону № 1700-VII порядку відповідну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік, тобто вже задекларувала свої доходи за 2019 рік, і за період з 25 лютого 2020 року по 31 травня 2020 року її майновий стан та її доходи за 2019 рік не змінилися. ОСОБА_1 не усвідомлювала необхідності подання такої декларації повторно та не мала умислу на несвоєчасне декларування своїх доходів, оскільки відповідні доходи за 2019 рік вона вже задекларувала.

При цьому, достовірність декларування ОСОБА_1 доходів за минулий 2019 рік у декларації як кандидата на посаду від 25 лютого 2020 року та у щорічній декларації від 03 червня 2020 року сумнівів не викликає, майновий стан за цей період у ОСОБА_1 за 2019 рік не змінився.

Таким чином, викладене свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 умислу, спрямованого на несвоєчасне декларування 03 червня 2020 року своїх доходів за минулий 2019 рік, тобто умислу, спрямованого на уникнення фінансового контролю за її майновим станом. При цьому, офіційне подання ОСОБА_1 03 червня 2020 року щорічної декларації з достовірними відомостями навіть з пропуском терміну, виключає можливість стверджувати про наявність умислу у ОСОБА_1 на приховування вказаних у декларації даних про її майновий стан за 2019 рік.

Доказів зворотного суду учасниками справи не надано.

З урахуванням тієї обставини, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять жодних даних про форму вини останньої, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу, суд дійшов висновку про відсутність суб`єктивної сторони (вини у формі умислу) адміністративного правопорушення та

негативних наслідків таких дій, та, як наслідок, відсутність у діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Кадубец проти Словаччини» зазначено, що ст. 6 Конвенції гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно добутих доказів, незважаючи на те, що був вчинений адміністративний проступок, а не кримінальне діяння.

Крім наведеного, суд зауважує, що матеріали справи також не містять доказів, що посвідчують обставину з`ясування/встановлення старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В.І. причин та їх поважність, з яких ОСОБА_1 несвоєчасно, 03 червня 2020 року, подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

При цьому, при зазначені старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Байрачним В.І. в протоколі № 591 від 12 жовтня 2020 року про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, про те, що ОСОБА_1 порушила вимоги частини 1 статті 45 Закону № 1700-VII, тим самим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а датою вчинення цього адміністративного правопорушення, пов`язаного із корупцією, є 03 червня 2020 року, тобто дата несвоєчасного подання декларації після звільнення, є незрозумілим, вимоги якої норми Закону № 1700-VII порушила притягувана: ч. 1 ст. 45 або абз. 2 ч. 2 цієї статті Закону.

Відхиляючи доводи притягуваної та її захисника про необхідність закриття провадження у даній справі з підстав, установлених п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суд зазначає, що за пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України (КСУ) від 27 жовтня 2020 № 13-р/2020 в справі N 1-24/2020 (393/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними):

- пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-101, 12, 121 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 131, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року N 1700-VII зі змінами;

- статтю 366-1 Кримінального кодексу України.

Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень i висновків.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено

самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

За статтею 91 чинного Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За статтею 92 того ж Закону юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку. Юридична позиція Суду може міститися в ухвалах про відмову у відкритті конституційного провадження у справі та про закриття конституційного провадження у справі, постановлених Сенатом чи Великою палатою. Конституційний Суд може розвивати і конкретизувати юридичну позицію Суду у своїх наступних актах, змінювати юридичну позицію Суду в разі суттєвої зміни нормативного регулювання, яким керувався Суд при висловленні такої позиції, або за наявності об`єктивних підстав необхідності покращення захисту конституційних прав і свобод з урахуванням міжнародних зобов`язань України та за умови обґрунтування такої зміни в акті Суду.

В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення КСУ належить сприймати як загальнообов`язкові правові акти, які діють на усій території України та є обов`язковими для виконання усіма суб`єктами права.

Разом з тим, у пункті 3 рішення Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі) зокрема зазначено, що відповідно до положення частини першої статті 6 Кодексу злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв на час його вчинення. За змістом частини другої зазначеної статті закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну дію в часі. Приписи цих норм Кодексу кореспондуються з положеннями статті 58 Конституції України. Зворотна дія кримінального закону означає поширення його на осіб, які вчинили діяння до набрання чинності таким законом. Зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Так, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 наведено такий висновок щодо застосування норм права: "Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними,

втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України". Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України "Про чинність Закону України "Про Рахункову палату", офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу XII Конституції України ("Конституційний Суд України") та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення Конституційним Судом України рішення, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі N 922/1391/18)".

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 у справі № 1-24/2020 (393/20) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, згаданим рішенням Конституційного суду України норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП неконституційною не визнано, а відтак у суду відсутні правові підстави для закриття адміністративного провадження відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 06 вересня 2016 року № 19 затверджено Порядок перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону № 1700-VII та повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 листопада 2016 року за № 1479/29609 (далі Порядок № 19).

Цей Порядок визначає процедуру перевірки державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, а також юридичними особами публічного права (органами, в яких працює (працював або входить чи входив до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах) суб`єкт декларування (далі - відповідний орган)) факту подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії,

до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), відповідно до Закону України "Про запобігання корупції" (далі - Закон), а також процедуру повідомлення відповідним органом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій. Перевірка факту подання відповідно до Закону декларацій особами, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 3 Закону, здійснюється у порядку, визначеному Національним агентством (п. 1).

Пунктом 3 Порядку № 19 унормовано, що перевірка факту подання декларацій та повідомлення Національного агентства про випадки неподання чи несвоєчасного подання декларацій покладаються на уповноважений підрозділ (особу) з питань запобігання та виявлення корупції відповідного органу, або інший структурний підрозділ такого органу (далі відповідальний підрозділ (особа)), визначений керівником органу.

Керівник відповідного органу, визначає порядок взаємодії відповідального підрозділу (особи) з іншими підрозділами з метою обліку суб`єктів декларування, у яких виник обов`язок подати декларації відповідно до вимог Закону.

Відповідальний підрозділ (особа) відповідного органу, а також Національне агентство у випадках, визначених Законом, перевіряє факт подання декларацій у такі строки:

1) щорічні декларації суб`єктів декларування протягом 10 робочих днів з граничної дати подання таких декларацій < > (п. 4).

Відповідальний підрозділ (особа) органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, перевіряє факт подання декларацій шляхом пошуку та перегляду інформації в публічній частині Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті Національного агентства (п. 5).

У випадку встановлення факту неподання чи несвоєчасного подання декларацій суб`єктами декларування відповідно до вимог Закону відповідальний підрозділ (особа) органу, в якому працюють (працювали) суб`єкти декларування, повідомляє про це Національне агентство упродовж трьох робочих днів з дня виявлення такого факту. Повідомлення Національного агентства про факт неподання чи несвоєчасного подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (додаток 1), надсилається засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) (п. 6).

Як посвідчується матеріалами справи, 15 червня 2020 року начальником відділу кадрового забезпечення та державної служби Харківського апеляційного суду на виконання вимог п. 6 Порядку № 19 сформовано повідомлення (за формою Додатку 1 Порядку № 19), яким відповідно до вимог частини другої статті 49 Закону № 1700-VII Національне агентство з питань запобігання корупції повідомлено про встановлення факту несвоєчасного подання ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік /а.с. 15/.

Відтак, враховуючи положення Порядку № 19, зокрема п.п. 3-6, суд дійшов висновку, що датою виявлення вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, пов`язаного з корупцією, слід вважати саме дату встановлення уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції Харківського апеляційного суду факту несвоєчасного подання декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, тобто 15 червня 2020 року.

Доводи, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному старшим оперуповноваженим в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Харківській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 12 жовтня 2020 року за № 591, стосовно дати виявлення вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, означених висновків суду не спростовують.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про відшкодування на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на її користь завданої моральної (немайнової) шкоди у розмірі 50.000,00 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30.000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

За змістом пункту 4 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пунктів 4, 5 статті 3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються, в тому числі, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.

Таким чином, законодавством України чітко встановлено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутись до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦПК України має бути звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Зокрема, такої позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Згідно із пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про

порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, громадянинові, а у разі його смерті його спадкоємцям відповідний орган, зазначений у пункті 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Враховуючи норми чинного законодавства України, питання відшкодування моральної шкоди фізичній особі, яка їй завдана неправомірними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, вирішується шляхом подання окремого позову у порядку цивільного судочинства.

З огляду на відсутність норми КУпАП, яка регулює питання та порядок відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, суд вважає необхідним роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення із відповідним позовом до суду загальної юрисдикції для стягнення відповідних сум.

Інші доводи та заперечення учасників справи на висновки суду у цій справі не впливають.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності у діях притягуваного складу адміністративного правопорушення.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення (ст. 283).

Відповідно до ч. 1 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: < > 3) про закриття справи.

Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу (ч. 2 ст. 284).

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 176-2, 247, 251, 283, 284 КУпАП України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, стосовно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - у зв`язку із відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого, частиною 1 статті 176-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня винесення такої постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя - Ю.Ю. Власова