ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/856/21 Справа № 175/1342/21 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року стосовно

ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Троїцьке, Павлоградського району, Дніпропетровської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП,

за участю:

прокурора Мануйленка І.М.

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень та стягнуто судовий збір у розмірі 454 гривні.

Згідно з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , припинивши діяльність депутата Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, згідно з п.п. «б» п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи суб`єктом декларування, а також, відповідно до примітки статті 172-6 КУпАП, будучи суб`єктом правопорушення за цією статтею, несвоєчасно та без поважних причин подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, а саме - 22.03.2021 року о 13 год. 45 хв., тобто поза межами 20-ти денного строку встановленого законодавством, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог щодо повного та всебічного розгляду справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення. Вважає, що суд в постанові перелічив низку нормативно-правових акті, при цьому не виконав їх вимоги. Зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідно встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза межами строку, визначеним законом, тоді як в ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» у разі припинення діяльності, цей термін взагалі не визначений, що унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

В судове засідання особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про час та дату апеляційного розгляду повідомлена належним чином, проте до апеляційного суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, що відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи матеріали справи, цих вимог закону дотримався не в повній мірі, а тому висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП є безпідставними.

Вирішуючи справи цієї категорії місцевий суд повинен був керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суд першої інстанції, формально пославшись на вищезазначені положення нормативно-правових актів, допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, в результаті чого не правильно його застосував та прийняв рішення, яке не випливає з мотивувальної частини постанови та положень закону.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення посиланням на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року, залишив поза увагою абз. 5 пункт 2 цього ж листа, згідно з яким для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, необхідним є встановлення несвоєчасності подання декларації, тобто подання поза строком, визначеним законом.

Частиною 1 статті 45 Закону України Про запобігання корупції визначено кінцевий термін (часові межі), коли уповноважені на те особи зобов`язані подати декларацію, зокрема, є формулювання «щорічно до 1 квітня». Разом з тим, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 45 Закону, тобто в разі припинення здійснення діяльності, цей термін не визначено взагалі.

Тому, відсутність законодавчо визначеного терміну подання декларації в разі припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, унеможливлює безумовну констатацію несвоєчасності такого подання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Отже, відсутність в Законі України Про запобігання корупції визначення терміну подання декларації згідно з ч. 2 ст. 45 цього Закону, та враховуючи те, що Закон має вищу юридичну силу в порівнянні з рішенням центрального органу виконавчої влади, відсутність чіткості, точності і передбачуваності положень Закону в зазначеній частині, на переконання суду, не може бути усунуто шляхом видання відповідним державним органом підзаконних нормативно-правових актів, наданням роз`яснень з відповідних питань, які не відповідають положенням вказаного Закону.

Враховуючи викладене, в справі підлягають застосуванню положення ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, за змістом ст. 283 КУпАП постанова повинна містити, зокрема опис обставин, установлених під час розгляду справи та зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Так, в оскарженій постанові суду першої інстанції взагалі не зазначено яку саме декларацію не подала ОСОБА_1 , якою нормою закону покладено обов`язок подати таку декларацію, встановлену судом дату коли особа припинила діяльність пов`язану з виконанням функцій місцевого самоврядування, за який період вона мала подати відомості та в який саме строк, а також вимоги якого нормативно-правового акта, яким, за твердженням суду першої інстанції, встановлений 20-ти денний строк, який порушила ОСОБА_1 . Також, оскаржена постанова взагалі не містить посилань на докази, які суд досліджував під час судового розгляду та на підставі яких встановлював фактичні обставини справи, їх аналіз та правову оцінку відповідно до ст. 252 КУпАП.

Також в суді першої інстанції, особа яка притягається до адміністративної відповідальності висловлювала єдиний аргумент у свій захист відсутність, передбаченого законом граничного строку для подання цього типу декларації, проте такі аргументи ОСОБА_1 залишились без аналізу та спростування судом першої інстанції.

Таким чином, постанова суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, а також загальним вимогам до судового рішення, як законність, обґрунтованість та вмотивованість.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що постанова суду першої інстанції стосовно ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року стосовно ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Піскун