Справа № 128/2852/20
Провадження № 33/801/38/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді Денишенко Т. О. за участі особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , розглянувши його апеляційну скаргу на постанову судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , фі-зичної особи-підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , за частиною першою статті 195-4 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 13 жовтня 2020 року серії ГП № 485390, у цей день 13 жовтня 2020 року о 09.20 годині було виявлене порушення порядку зберігання ОСОБА_1 зброї марки Форт-12 РМ, калібру 9 мм, серії НОМЕР_2 , що призвело до зникнення цього пристрою для відстрілу гу-мових куль. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене час-тиною першою статті 195-4 КУпАП.

Постановою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листо-пада 2020 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного пра-вопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП, на нього накла-дене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі чотирьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 68,00 гривень у дохід держави. Належну ОСОБА_2 зброю марки Форт-12 РМ, кал. 9 мм, серії НОМЕР_2 конфісковано в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 420,40 гривень су-дового збору.

Не погоджуючись з такою постановою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить поновити йому строк на апеляцій-не оскарження, оскільки про дату та час розгляду справи він повідомлений не був, ко-пію оскаржуваної постанови отримав лише 08 грудня 2020 року, тому скарга подана поза встановленим законом процесуальним строком. Скаржник просить також ска-сувати постанову суду від 26 листопада 2020 року, вважає її незаконною, необґрунто-ваною, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції, визнаючи його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП, залишив по-за увагою те, що у протоколі про адміністративне правопорушення суть правопо-рушення не відповідає ознакам складу правопорушення за частиною першою статті 195-4 КУпАП. Проте ні порядок зберігання електрошокових пристроїм і спеціальних засобів, що застосовуються правоохоронними органами, ні порядок зберігання зброї ним не порушувалися. Скаржник зазначає, що 12 жовтня 2020 року, повернувшись до будинку, де проживає, сумочку із належним йому пістолетом він залишив на шафці аби роздягнутися і надалі поставити зброю у сейф. У цей же час його дружина повідо-мила про необхідність терміново відвезти їхнього сина у спортивну секцію. Оскільки вони запізнювалися та дуже поспішали, скаржник забув сумочку із пістолетом на шафці. Перебуваючи у дорозі, на мобільний додаток його телефону почали приходити повідомлення про спрацювання у будинку сигналізації, після чого він одразу повер-нувся додому. Зайшовши до будинку, ОСОБА_1 виявив, що сумочка із пістоле-том була відсутньою на місці, де він її залишив, зникли коштовності. Через декілька годин з моменту виявлення крадіжки він почав оглядати кімнати з метою визначення, які речі були вкрадені, та в одній із кімнат знайшов сумочку з належним йому пісто-летом. 13 жовтня 2020 року вранці скаржник прибув до відділку поліції для надання додаткових пояснень з приводу крадіжки та повідомлення, що зброя не зникла і була при ньому. Таким чином, оскільки зброя не зникала, відсутня подія та об`єктивна сто-рона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП. Підписання ним заяви про визнання винуватості, оплата штрафу, судо-вого збору не можуть самостійно доводити наявність у його діяннях складу адмініс-тративного правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 як особи, котра притягнута до адмініс-тративної відповідальності, дослідивши матеріали цієї справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, суд апеля-ційної інстанції дійшов висновку, що клопотання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови суду першої інстанції належить задовольнити. Апе-ляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду першої інстанції - без змін з огляду на наступне.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністра-тивні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обста-вин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення вико-нання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчи-ненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопо-рушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку ор-ган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопо-рушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адмініс-тративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді спра-ви про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено ад-міністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає во-на адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеля-ційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосу-вання норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеля-ційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з пунктом другим частини восьмої статті 294 КУпАП за на-слідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Частиною першою статті 195-4 КУпАП передбачена адміністративна відповідаль-ність за порушення порядку виробництва, придбання, зберігання чи продажу електро-шокових пристроїв і спеціальних засобів, що застосовуються правоохоронними ор-ганами. Об`єктом даного правопорушення є громадський порядок та громадська без-пека. Об`єктивна сторона передбаченого даною статтею правопорушення полягає у порушенні порядку виробництва, придбання, зберігання чи продажу електрошокових пристроїв і спеціальних засобів, що застосовуються правоохоронними органами.

Предметом посягання цього правопорушення є встановлений порядок виробниц-тва, придбання, зберігання та продажу електрошокових пристроїв і спеціальних засо-бів.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про Національну поліцію» поліція під час виконання визначених цим Законом повноважень вправі застосовувати певні захо-ди примусу , зокрема, спеціальні засоби. Спеціальні засоби як поліцейські заходи при-мусу - це сукупність пристроїв, приладів і предметів, спеціально виготовлених, кон-структивно призначених і технічно придатних для захисту людей від ураження різ-ними предметами ( у тому числі від зброї ), тимчасового ( відворотного ) ураження людини ( правопорушника, супротивника ), пригнічення чи обмеження волі людини ( психологічної чи фізичної ) шляхом здійснення впливу на неї чи предмети, що її ото-чують, з чітким регулюванням підстав і правил застосування таких засобів та служ-бових тварин. Так для виконання своїх повноважень поліцейські можуть використо-вувати пристрої для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії.

Таким чином пристрій для відстрілу гумових куль марки «Форт-12 РМ», калібром 9 мм є спеціальним засобом, що застосовується правоохоронними органами. Про при-належність даного пристрою до спецзасобів вказує і дозвіл від 10 липня 2016 року № 03630, наданий ОСОБА_1 на право зберігання, носіння спецзасобу «Форт-12 РМ», калібром 9 мм, серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, облі-ку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, прис-троїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвер-дженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 7 жовтня 1998 року за № 637/3077, визначений порядок придбання громадянами, зберігання та носіння, переве-зення мисливської вогнепальної нарізної і гладкоствольної, пневматичної та холодної зброї і бойових припасів до неї, пристроїв та зазначених патронів. Підпунктом 12.12 глави 12 розділу II цієї Інструкції передбачено, що зброя, бойові припаси до неї, основні частини зброї, пристрої та патрони до них, що належать громадянам, мають зберігатися в металевих ящиках, сейфах, спеціально виготовлених для зберігання зброї, за місцем їх постійного проживання або в місцях тимчасового перебування власників ( дачних будинках тощо ), про що повідомляються органи поліції. При цьо-му зброя, пристрої мають бути в розрядженому стані.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення від 13 жовтня 2020 року серії ГП № 485390 убачається, що 13 жовтня 2020 року о 09.20 годині було виявлене порушення порядку зберігання ОСОБА_1 зброї марки «Форт-12 РМ», калібру 9 мм, № НОМЕР_2 , що призвело до її зникнення. До прото-колу про адміністративне правопорушення додані письмові пояснення ОСОБА_1 , зі змісту яких слідує, що 12 жовтня 2020 року близько 19.00 години, повер-нувшись з роботи, сумочку з пістолетом він поклав у вітальні в шафку аби роздяг-нутися, а потім покласти пістолет у сейф. Дружина сказала, що необхідно завезти си-на у спортивну секцію і, поспішаючи, він забув взяти пістолет із собою. Через неви-значений час спрацювала охоронна сигналізація в помешканні і він повернувся додо-му, однак пістолета на місці не було. Приблизно через дві години він знайшов його в іншій кімнаті, де його залишили люди, які проникли у будинок. При цьому скаржник зазначив про обізнаність необхідності зберігання пістолета в сейфі та визнав свою вину.

Дані обставини визнані ОСОБА_1 і в ході розгляду справи судом апе-ляційної інстанції, на них він наголошує у своїй апеляційній скарзі.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адмініс-тративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП, суд першої інстанції вважав, що його вина цілком підтверджується матеріалами спра-ви. Вказані докази у своїй сукупності доводять наявність у діях останнього складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, яке виразилося у пору-шенні порядку зберігання спеціальних засобів, що застосовуються правоохоронними органами.

За викладених обставин з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній постанові від 26 листопада 2020 року, слід погодитися, вони є вірними, об`єктивними, справедливими.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адмі-ністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП, на увагу не заслуговують, оскільки є власним, суб`єктивним тлумаченням скаржником норм матеріального права. Фактично вони додатково вказують на те, що ОСОБА_1 був порушений порядок зберігання пристрою для відстрілу гумо-вих куль марки «Форт-12 РМ», калібром 9 мм. Такий пристрій був легковажно зали-шений не у спеціально відведеному для нього місці для зберігання, що у подальшому зумовило його зникнення за наслідком проникнення у житло невідомих осіб, про що було повідомлено правоохоронні органи. Незважаючи на те, що пістолет був само-стійно віднайдений ОСОБА_1 , неможливо заперечити, що своїми необереж-ними діями він грубо порушив громадський порядок та безпеку.

Апеляційний суд також критично оцінює аргументи скаржника щодо порушення його прав через розгляд справи у його відсутність, зважаючи на те, що 24 листопада 2020 року ним власноручно підписана заява про роз`яснення йому прав, передбачених статтею 268 КУпАП, та визнання своєї вини. Дана обставина скаржником жодним чи-ном об`єктивно не спростовується. При цьому ОСОБА_1 , з огляду на тривалий рух адміністративної справи щодо нього у суді першої інстанції та Вінницькому РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, не був обмежений у можливості надавати особисті пояснення, у тому числі письмово, зважаючи на його власний інтерес у побудові за-хисту. Принагідно слід зазначити, що про визнання своєї вини ОСОБА_1 вка-зував і у письмових поясненнях поліцейському від 13 жовтня 2020 року.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та за-стосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосову-ють при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти Укра-їни, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює сту-пінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи в цілому не свідчать про порушення су-дом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального пра-ва, вони є власним побутовим тлумаченням скаржником в силу особистого розуміння ним окремих норм права. Проте мотиви скаржника не спростовують правильний вис-новок судді суду першої інстанції, викладений в оскаржуваній ОСОБА_1 по-станові від 26 листопада 2020 року, оскільки його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 195-4 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного вимогу апеляційної скарги про необхідність скасування оскаржуваної постанови апеляційний суд вважає необ-ґрунтованою та не знаходить законних підстав для її задоволення.

У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обовязок національного суду пе-реконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів у справі, бу-ли справедливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), так і в справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було сва-вільним.

Таким чином питання, чи виконав суд свій обовязок стосовно подання обґрун-тування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі кон-кретних обставин справи ( Проніна проти України, N 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).

З огляду на викладене апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об-єктивних підстав для скасування правильної, обґрунтованої та справедливої поста-нови судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за час-тиною першою статті 195-4 КУпАП.

Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на апе-ляційне оскарження постанови судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року в адміністративній справі про притягнення його до адмі-ністративної відповідальності за частиною першою статті 195-4 КУпАП.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задово-лення.

Постанову судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 195-4 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. О. Денишенко