Справа № 473/3918/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

"11" січня 2021 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Зубар Н.Б., за участю секретаря судових засідань Алдушина І.Я., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Лукіянчина П.П., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов від Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вознесенськ, Миколаївської області, громадянин України, працює водієм ТОВ «Вознесенськавтотранс», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обліковий номер платника податків НОМЕР_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серія ГП №110079 від 12.11.2020 року: «12 листопада 2020 року близько 07:25 год. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом БАЗ А07914 номерний знак НОМЕР_2 , рухався по вул.Соборності в районі будинку №47, працюючи в режимі комерційного перевезення пасажирів м 6/2 «Сирзавод 3-й район» з кількістю пасажирів в салоні більшою за кількість визначеною технічною характеристикою транспортного засобу, а саме 38 пасажирів згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , кількість місць перевезення з місцем водія 20, чим порушив п.2 пункт 11 ПКМУ №641 від 22.07.2020, зі змінами ПКМУ 956 від 13.10.20». В протоколі у розділі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності по суті правопорушення» зазначено «Пояснення надам в суді». Дії ОСОБА_1 поліцією згідно протоколу серія ГП №110079 від 12.11.2020 року було кваліфіковано за ст.44-3 КУпАП.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину визнав, та пояснив, що пасажири зайшли в автобус саме перед тим, як його зупинили співробітники поліції, на що поліцейські могли зреагувати, заборонивши пасажирам це робити, проте вони таких дій не зробили. Він як водій позбавлений права висаджувати пасажирів чи не пускати їх в салон автобусу.

Його адвокат просив провадження закрити через малозначність правопорушення, врахувавши те, що ОСОБА_1 отримує на підприємстві, де він працює, мінімальному заробітну плату та має на утриманні матір-пенсіонерку.

Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, пояснення його адвоката, дослідивши адміністративні матеріали, судом встановлено наступне.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ГП №110079 від 12.11.2020 року у цьому протоколі зазначено, що 12 листопада 2020 року близько 07:25 год. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом БАЗ А07914 номерний знак НОМЕР_2 , рухався по вул.Соборності в районі будинку №47, працюючи в режимі комерційного перевезення пасажирів м 6/2 «Сирзавод 3-й район» з кількістю пасажирів в салоні більшою за кількість визначеною технічною характеристикою транспортного засобу, а саме 38 пасажирів згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , кількість місць перевезення з місцем водія 20, чим порушив абзац 1 підпункт 2 пункт 11 ПКМУ 641 від 22.07.2020, зі змінами ПКМУ 956 від 13.10.20.

В судовому засіданні було оглянуто відео, долучене до протоколу, з якого вбачається, що при зупинці автобусу поліцейським було виявлено кількість пасажирів більшу ніж місць для сидіння та відповідно було зафіксовано процедуру складання протоколу.

Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, суд враховує, що відповідно до ст.252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Згідно ст.280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, ст.44-3 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Стаття 44-3 КУпАП є бланкетною та відсилає до встановленого законом порядку правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм. Тобто суд має перевірити чи дійсно порушено нормативно-правовий акт, який зазначено в протоколі, чи містить він відповідні норми, а також чи є чинним такий акт.

Посадова особа, що склала протокол стосовно ОСОБА_1 , у протоколі серія ГП №110079 від 12.11.2020 року зазначає, що ОСОБА_1 порушив підпункт 2 пункт 11 ПКМУ 641 від 22.07.2020, зі змінами ПКМУ 956 від 13.10.20.

Згідно із абзацом 1 підпункт 2 пункт 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» - (останні зміни - Постанова КМУ №1100 від 11.11.2020, №1290 від 21.12.2020, 1323 від 23.12.2020 )- Пункт 11 виключено на підставі Постанови КМ № 1100 від 11.11.2020 джерело сайт Верховної Ради України: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/641-2020-%D0%BF#Text.

На момент розгляду судом справи за протоколом серія ГП №110079 від 12.11.2020 року до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» були внесені зміни Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2020 р. №1100 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641» та п.4 передбачено, що п.11, про порушення якого йдеться в протоколі ГП №110079 від 12.11.2020 року, виключено та зазначено: «4. Пункти 11-14 виключити».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.8 КУпАП закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

При цьому суд звертає увагу на якість законодавства, яке регулює карантин в Україні, запроваджений у зв`язку із поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Так протягом останнього часу відповідна Постанова КМУ від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» - зазнає численних змін, що відповідно впливає на якість та стабільність законодавства в цій сфері.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Одним із основоположних аспектів права особи на справедливий судовий розгляд, закріплений у статті 6 Конвенції, є принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серков проти України» від 07.11.2011 року, заява № 39766/05 зазначив: «34. Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95, п. 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], заява № 33202/96, п. 109, ECHR 2000-I). 35. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року). 36. Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатись у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії (№ 1)» (Scordino v. Italy) (№ 1)) [ВП], заява № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006?V)».

При цьому, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Рішення від 2 грудня 2010 року, Заява № 30856/03) ЄСПЛ наголосив, що: «43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п.125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Пункт 25 Рішення ЄСПЛ «Михайлюк та Петров проти України» від 10 грудня 2009 року (Заява N 11932/02) зазначає, що «вираз "згідно із законом" насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі "Полторацький проти України" (980_019 ) (Poltoratskiy v. Ukraine) N 38812/97, п. 155, ЄСПЛ 2003-V)».

На момент розгляду судом справи, а саме станом на 11 січня 2021 року, - п.11 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», про порушення вимог якого зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серія ГП №110079 від 12.11.2020 року - втратив чинність згідно із п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2020 р. №1100 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641».

Це, відповідно покращує становище особи, стосовно якої складено протокол, тому суд застосовує стосовно ОСОБА_1 положення ст.58 Конституції Українипро те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності складу правопорушення.

За таких обставин провадження по справі відносно ОСОБА_1 слід закрити з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, оскільки на момент розгляду справи судом скасовано положення нормативно-правового акту, на яких ґрунтується протокол, складений стосовно ОСОБА_1 за 44-3 КУпАП.

Керуючись ст.ст.44-3, 247, 283, 284 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст.44-3 КУпАП, закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту винесення постанови до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області.

Суддя Н.Б.Зубар