ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2818/20 Головуючий суддя І інстанції Цвіра Д. М.
Провадження № 33/818/37/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю потерпілої ОСОБА_1 та її представника Лемішка Ю.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Певденне Харківського району Харківської області, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що 15.02.2020 року о 10:26 годині у м. Харків по пр. Незалежності, 5/1, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Ромена Роллана, при виїзді на нерегульоване перехрестя з проспекту Незалежності, не надав переваги в русі транспортному засобу Nissan Leaf, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим спричинено матеріальні збитки. Дана дорожньо-транспортна пригода сталася у зв`язку з тим, що водій ОСОБА_2 порушив вимоги п. 16.11 ПДР України.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, чим порушив його права, передбачені ст. 268 КУпАП. Також вважає, що у суду не було будь-яких доказів, які б вказували на його вину у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_2 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року, посилаючись на те, що в судовому засіданні він участі не приймав та не був сповіщений про час та місце цього розгляду, а копію судової потсноави отримав лише 02.06.2020 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2 .

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився про час та місце розгляду справ повідомлений належним чином.

12 квітня 2021 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій він просить розглянути його апеляційну скаргу без його участі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268, 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 без його участі.

Крім того, ОСОБА_2 просив призначити по справі автотехнічну експертизу, оскільки вважав, що пошкодження автомобілів, які були завдані у результаті ДТП свідчать про те, що водій ОСОБА_1 рухалась на дуже великій швидкості, відволіклась від керування транспортним засобом, не прийняла заходів до гальмування, внаслідок чого сталась ДТП. Вважає, що протокол про адміністративне правопорушення складений стосовно нього передчасно та незаконно.

Потерпіла ОСОБА_1 та її представник Лемішко Ю.М. заперечували щодо задоволення цього клопотання, погоджуючись із висновком суду першої інстанції та вважали, що матеріали справи містять достатньо доказів для визнання вини ОСОБА_2 .

Дослідивши заявлене клопотання, суд апеляційної інстанції вбачає, що переважна більшість питань, які ОСОБА_2 просить поставити на розгляд експертам взагалі мають правовий характер, тобто повинні з`ясовуватись судом. Разом з тим, ОСОБА_2 у похідних відомостях заявлені обставини, які суперечать відомостям, які він надавав у своїх первинних письмових поясненнях при складенні протоколу працівникам поліції, а саме швидкість проїзду перехрестя. В письмових поясненнях він зазначив, що рухався зі швидкістю 10-15 км/год., а в клопотанні про призначення експертизи він зазначає що рухався на перехресті зі швидкістю 5-6 км/год. При цьому, належить врахувати, що матеріали справи містять достатню кількість відомостей щодо події дорожньо-транспортної пригоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та подією ДТП і на час апеляційного розгляду не вбачається необхідності залучення експерта, який володіє спеціальними знаннями, у відповідності до вимог ст. 273 КУпАП, тобто за наслідками поданої апеляційної скарги належить вирішити суто правові питання про винуватість або не винуватість особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Питання, що ставляться апелянтом експерту в заявленому клопотанні взагалі охоплюються та дублюються апеляційними доводами щодо незгоди з судовим рішенням та пов`язані з вирішенням правових питань щодо винуватості осіб, які належить вирішувати тільки суду. За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для залучення експерта.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 та її представника адвоката Лемішка Ю.М., які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги Олевського та вважали постанову судді законною та обгрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_2 щодо порушення ним п.16.11 Правил дорожнього руху України.

Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції порушив його право на захист, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно нього без його участі. Однак, в судові засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився, обмежившись надісланням заяви про розгляд справи без його участі, а також не скористався правом мати захисника.

Також, ОСОБА_2 звертався до суду першої інстанції із заявою про перенесення розгляду справи (арк. 19), який було призначено на 19 березня 2020 року, у зв`язку із його поганим самопочуттям, однак будь-яких відомостей на підтвердження цих відомостей ОСОБА_2 не надав, а тому суд апеляційної інстанції розцінює такі дії ОСОБА_2 , як обраний спосіб захисту для уникнення від відповідальності.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості протоколу про адміністративне правопорушення, відомості схеми місця ДТП, письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 1), ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом по вул. Ромена Ролана, при виїзді на нерегульоване перехрестя з просп.. Незалежності, не надав перевагу у русі транспортному засобу «НИССАН», який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та наявність його власноручних пояснень у ньому.

Суд бере до уваги те, що будь-яких заперечень щодо відомостей, які зазначені в протоколі працівником поліції, ОСОБА_2 ані в протоколі, ані в окремих поясненнях не зазначив, що свідчить про те, що на час складення протоколу він не заперечував цих відомостей.

Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що дії службової особи, яка складала цей протокол, в порядку передбаченому КАС України, ОСОБА_2 оскаржувалися, що унеможливлює будь-які посилання про незаконність дій працівників поліції під час складення протоколу.

Крім того, відповідно до відомостей зафіксованих в схемі ДТП (арк. 2) об`єктивно вбачається, що ОСОБА_2 , під`їжджаючи до перехрестя, рухався по другорядній дорозі, а ОСОБА_3 рухалась по головній дорозі. Це об`єктивно підтверджується наявністю в схемі зафіксованих відповідних дорожніх знаків, які вказують на це.

Ці відомості ОСОБА_2 не заперечував, про що свідчить його підпис у схемі місця ДТП та відсутність будь-яких зауважень.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_1 пояснила, що вона рухалася на автомобілі «НИССАН» з проспекту Науки в напрямку проспекту Незалежності у напрямку площі праворуч. Ліворуч в неї знаходився пам`ятник, вона здійснила поворот, проїхала до першого перехрестя. Автомобіль під керуванням ОСОБА_2 рухався по вул. Ромена Ролана від Госпрому униз від трамвайних колій, він намагався перетнути перехрестя. В свою чергу, вона намагалась здійснити маневр проїзду через перехрестя. Рухалась по головній дорозі, а ОСОБА_2 мусив надати їй перевагу у русі, оскільки рухався по другорядній дорозі. Під час проїзду перехрестя відбулось зіткнення автомобілів. ЇЇ автомобіль контактував з автомобілем ОСОБА_2 передньою лівою частиною. Пояснює, що перед тим. Яка вона під`їжджала до перехрестя вона бачила автомобіль ОСОБА_2 , який наближався до перехрестя, однак вона усвідомлювала, що рухається по головній дорозі і тому не зменшувала швидкість руху. На відстані приблизно 20-25 метрів до зіткнення зрозуміла, що водій ОСОБА_4 не зменшує швидкість руху і не збирається зупинитись. На автомобілі ОСОБА_2 були вимкнуті покажчики поворотів, що свідчить про те, що він намагався проїхати перехрестя рухаючись прямо.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, будучи повідомленим про кримінальну відповідальність за відмову у наданні показань та за надання неправдивих показань, допитаний свідок ОСОБА_5 , який саме перед зіткненням автомобілів під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рухався на своєму автомобілі саме за автомобілем ОСОБА_1 на відстані 20-25 метрів та був безпосереднім очевидцем цієї ДТП. Він рухався вниз по вул. Майдан Незалежності за автомобілем «НИССАН» червоного кольору. Вказує, що на перехресті, де трапилось ДТП немає світлофорів і є пішохідні переходи. Перетинаючи перехрестя, з вул. Ромена Ролана, яка є другорядною, з неї виїхав автомобіль срібного кольору на великій швидкості, з лівої сторони по ходу руху свідка. Оскільки швидкість цього автомобіля була висока, то свідок зрозумів, що автомобіль срібного кольору намагається проїхати перехрестя прямо. На вулиці, по якій їхав свідок наявний знак, який свідчить про те, що він рухається по головній дорозі. Свідок бачив момент ДТП, коли автомобіль під керуванням ОСОБА_2 ударив автомобіль під керуванням ОСОБА_1 у бік, після чого автомобіль «НИССАН» відкинуло у бік. Він вважав, що водій ОСОБА_2 не надав переваги в русі водію ОСОБА_1 . Після зіткнення автомобілів, він зупинився, підійшов до водія автомобіля «НИССАН» та залишив їй свій номер телефону, як свідок цієї події. До поліції і до суду першої інстанції його не викликали.

З показань свідка об`єктивно вбачається, що зіткнення транспортних засобів сталося внаслідок того, що водій ОСОБА_2 не надав перевагу у русі перетинаючи перехрестя з другорядної дороги через головну. При цьому належить врахувати, що автомобілі контактували наступним чином при зіткненні: автомобіль ОСОБА_2 правою передньою фарою, правим переднім крилом, з автомобілем ОСОБА_1 , а тому з`ясувати решту питань про які йдеться в клопотанні про призначення експертизи не впливає на наявність вини водія ОСОБА_2 , щодо недотримання ним п. 16.11 ПДР України.

Суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів наявність цього свідка на місці пригоди, оскільки в письмових поясненнях потерпілої, які вона надавала працівникам поліції під час складення протоколу, зазначений саме номер телефону « ОСОБА_6 », який був свідком події ДТП. Цей номер телефону був зазначений свідком ОСОБА_5 , як його особистий номер.

Оскільки саме ОСОБА_5 був очевидцем ДТП і його показання не суперечать показанням потерпілої ОСОБА_1 , - суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів ці показання.

Твердження ОСОБА_2 щодо незгоди з тим, що в результаті порушення ним п. 16.11 Правил дорожнього руху України відбулось зіткнення транспортних засобів, суд апеляційної скарги розцінює як обраний спосіб захисту та уникнення від відповідальності.

Більш того, відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Тобто, рухаючись у своїй смузі руху по головній дорозі ОСОБА_1 об`єктивно не могла допустити, що інші учасники дорожнього руху, які рухаються по другорядній дорозі не нададуть їй перевагу у русі на не регульованому перехресті.

Аналізуючи послідовність дій учасників ДТП, апеляційний суд вбачає, що виконання ОСОБА_2 п. 16.11 ПДР України не призвело б до скоєння ДТП, а виконання цього пункту ПДР був його обов`язок.

З`ясування відомостей, на які звертає увагу ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі та клопотанні про призначення експертизи, має другорядний характер, оскільки визначальним моментом щодо винуватості особи, виходячи з фактичних обставин події ДТП є те, що хто з двох водіїв повинен надати перевагу в русі, хто дотримався, а хто не дотримався вимог правил проїзд перехрестя. Водій ОСОБА_7 перетинаючи перехрестя рухалась по головній дорозі і не могла передбачити, що ОСОБА_2 порушить правила дорожнього руху перетинаючи перехрестя, а тому в її діях суд апеляційної інстанції не вбачає порушень ПДР України. Таких висновків дійшов і суд першої інстанції. Натомість водій ОСОБА_2 ігноруючи та порушуючи вимоги п. 16.11 ПДР України почав перетинати перехрестя, не впевнившись, що він створює перешкоду технічному засобу, який рухався по головній дорозі. Підтвердження цих відомостей знайшло своє відображення в поясненнях свідка, який був допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_2 п. 16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 п. 16.11 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_2 задовольнити поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі судової автотехнічної експертизи відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков