ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1567/21 Справа № 202/2549/21 Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є. В. Суддя у 2-й інстанції - Крот С. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого судді Крот С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Філіповського В.В. на постанову Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто судовий збір у розмірі 454,00 грн.,

за участю:

особи, що притягується

до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,

захисника Філіповського В.В.

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2021 року водій ОСОБА_1 05 квітня 2021 року о 01.15 год. в м.Дніпрі по вул.Донецьке шосе, буд.174-К керував транспортним засобом ЗАЗ VIDA, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, зіниці очей не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці, огляд на стан сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку із застосуванням приладу Драгер в присутності двох свідків, результат огляду становить 2,08 проміле. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник просить постанову суду скасувати та провадження закрити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги посилається на те, що протокол складений не об 01.39 год. а в 02.26 год., що підтверджується відеозаписом з боді камер працівників патрульної поліції. Зазначає, що при складанні протоколу свідки були відсутні, оскільки підписали чисті аркуші та поїхали. Вказує, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом та матеріали провадження не містять доказів на спростування цього. Звертає увагу, що суддя всупереч вимогам закону залишив без розгляду заявлений йому відвід, розцінивши його як зловживання захисником своїми правами. Вказує, що всупереч вимогам ст. 266 КУпАП працівниками поліції не було доставлено ОСОБА_1 до медичного закладу після його незгоди з результатами Драгера.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Кодекс України про адміністративні правопорушення фактично не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді і, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід.

Між тим, згідно з ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04 листопада 1950 року кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи викладене виникає необхідність застосування чинних процесуальних норм за аналогією, а саме найбільш близької галузі кримінального процесуального права, та при вирішенні питання відводу керуватися ст. 81 КПК України.

Відповідно до ст. 81 КПК України у разі заявлення відводу судді, який здійснює судове провадження, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 цього Кодексу.

Однак, вказані вимоги закону судом належним чином виконані не були.

З матеріалів справи слідує, що 13 серпня 2021 року суддею Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Ігнатенко В.В. було розглянуто заяву захисника Філіповського В.В. про відвід судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Волошина Є.В. від участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП та винесено постанову про відмову у задоволенні вказаної заяви.

21 вересня 2021 року через систему Електроний суд захисник Філіповський В.В. повторно подав заяву про відвід судді Волошина Є.В. від участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, однак всупереч вищенаведеним вимогам закону вказана заява не була передана іншому судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська для розгляду.

З апеляційної скарги захисника слідує, що суддя Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Волошин Є.В. прийняв рішення про залишення відводу без розгляду, розцінивши вказану заяву захисника, як зловживання захисником процесуальними правами.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 81 КПК України питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою слідчого судді, судді (суду).

При цьому в матеріалах справи відсутнє будь-яке процесуальне рішення щодо заявленого захисником відводу, в оскаржуваній постанові суду від 21 вересня 2021 року також відсутні відомості про заявлений відвід та підстави для залишення його без розгляду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованими доводи захисника про порушення судом першої інстанції вимог процесуального права під час розгляду справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 294 КУпАП має право скасувати постанову та прийняти нову постанову.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що судом першої інстанції належним чином було з`ясовано обставини щодо вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а викладені в постанові висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 відповідають фактичним обставинам справи.

Так, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані сп`яніння, передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані сп`яніння, так само ухилення осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджена сукупністю зібраних та досліджених доказів, а саме протоколом про адміністративне правопорушення, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 254 - 256 КУпАП; рапортом поліцейського; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого огляд ОСОБА_1 було проведено з використанням спеціальних технічних засобів відеозапису (відеофіксація ОМ 4459) за допомогою технічного засобу Драгер, результат огляду 2,08 проміле, тестуванням на алкоголь до протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до якого результат огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння 2,08 проміле, відеозаписом з бодікамери поліцейського, а також іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, встановлені обставини в їх сукупності об`єктивно і в повній мірі підтверджують факт порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9а ПДР України.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, отриманих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Що стосується доводів захисника Філіповського В.В. щодо недопустимості протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №109071 в якості доказу через неправильний час його складання та фактичної відсутності свідків під час його складання, слід зазначити наступне.

У рішенні у справі Сутяжник проти Росії від 23 липня 2009 року ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

Не кожен дефект певного адміністративного акта, яким є й протокол про адміністративне правопорушення, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Таким чином, правовий пуризм на відміну від обставин істотного та непереборного характеру завжди призводить до порушення принципу правової визначеності.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/11106/17, від 28 жовтня 2018 року у справі № 826/14749/16, від 25 березня 2020 року у справі № 805/4508/16-а, від 31 березня 2021 року у справі № 620/2520/20.

Враховуючи викладене, різниця часу складання протоколу про адміністративне правопорушення з відеозаписом не є тією обставиною, яка дає підстави суду визнати протокол недопустимим доказом.

Крім того, з наявного в матеріалах справи відеозапису неможливо встановити, коли саме працівник поліції почав складати протокол про адміністративне правопорушення, однак з нього слідує, що 05 квітня 2021 року о 01:58 год. працівник поліції вже складав протокол про адміністративне правопорушення.

Також з вказаного відеозапису не можливо підтвердити факт підписання свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чистих бланків для надання пояснень, як про це зазначає в апеляційній скарзі захисник.

При цьому з огляду на вимоги ч. 2 ст. 266 КУпАП участь вищезазначених свідків під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не була обов`язковою, оскільки огляд останнього на стан алкогольного сп`яніння проводився поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів.

Всупереч доводам захисника факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом під час зупинки його працівниками поліції підтверджується наявним у матеріалах справи відеозаписом. При цьому ОСОБА_1 як під час спілкування з працівниками поліції, проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою технічного засобу Драгер та складання протоколу про адміністративне правопорушення, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції не заперечував факт керування ним транспортним засобом.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що працівниками поліції не було доставлено ОСОБА_1 до медичного закладу для проходження огляду на стан сп`яніння у зв`язку з незгодою останнього з результатами огляду на місці зупинки транспортного засобу, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Уразі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Вказане також кореспондується з Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, яка містить аналогічні вимоги.

З огляду на вказані вимоги у разі встановлення ознак алкогольного сп`яніння працівники поліції повинні спочатку запропонувати особі пройти огляд на стан сп`яніння на місці за допомогою спеціальних засобів та потім в разі відмови від проходження такого огляду на місці або незгоди з результатами такого огляду запропонувати пройти огляд у закладі охорони здоров`я.

Разом з тим, матеріали справи та відеозапис з бодікамери поліцейського не містять відомостей про те, що після проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу Драгер, останній не погодився з результатами такого огляду.

При цьому відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, в якому ОСОБА_1 власноручно поставив свій підпис, останній будь-яких зауважень чи заперечень не мав та зазначив, що погоджується із зазначеними у протоколі відомостями.

В матеріалах справи відсутні та під час апеляційного перегляду не надано достатньо доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Дії працівників поліції відповідали вимогам Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, у зв`язку з чим відповідні доводи захисника в апеляційній скарзі є неприйнятними.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Крім того, судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

За таких обставин приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є доведеною «поза розумним сумнівом».

Вирішуючи питання про вид та розмір адміністративного стягнення, яке необхідно накласти на ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує характер вчиненого останнім правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують відповідальність останнього за вчинене правопорушення.

Отже, з урахуванням того, що санкція ч. 1 ст. 130 МК України не містить альтернативних видів адміністративного стягнення ніж накладення штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, саме таке адміністративне стягнення підлягає накладенню на ОСОБА_1 .

Cтаттею 40-1 КУпАП встановлено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладання адміністративного стягнення підлягає стягненню судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Філіповського В.В. задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати.

Винести нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнути з ОСОБА_1 у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір 454,00 гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду С.І.Крот