Справа № 156/996/20 Провадження №33/802/23/21 Головуючий у 1 інстанції:Федечко М. О.
Категорія:ч.1 ст. 172-6 КУпАП Доповідач: Подолюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Подолюк В.А., з участю особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника Бика О.В., прокурора Артиш Н.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2020 року щодо нього

В С Т А Н О В И В

Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , депутата Іваничівської селищної ради визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 420, 40 грн. судового збору.

За постановою судді ОСОБА_1 визнаний винним за те, що він будучи депутатом Іваничівської селищної ради Волинської області, являючись суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, згідно з п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом на якого поширюється дія зазначеного Закону, несвоєчасно, без поважних, причин, подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік (щорічна декларація), чим порушив ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді та постановити нову, якою закрити провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Вважає, що постановляючи оскаржувану постанову, суддя місцевого суду не прийняв до уваги, що він не мав умислу на скоєння адміністративного правопорушення. Несвоєчасне подання декларації зумовлене тим, що він був залежним від іншої особи, яка йому допомагала, сама декларація є об`ємною, потребувала значного часу для внесення точних відомостей, крім того в Україні діяв карантин.

Просить врахувати, що Рішенням Конституційного Суду України №13-р/2020 у справі №1-24/2020(393/20) визнано неконституційним норми Закону України «Про запобігання корупції», що стосуються моніторингу, збиранню інформації, контролю, притягненню до відповідальності та інших дій органів правопорядку, зокрема Національного агентства по запобіганню корупції. А тому вважає, що докази зібрані правоохоронними органами шляхом правового забезпечення такими нормами, що визнані неконституційними, є недопустимими.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, яка повністю заперечувала проти її задоволення, просила суд залишити в силі постанову суду, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до вимог статті 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Положеннями статті 252 КУпАП України, визначено, що орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інше.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суддею місцевого суду зазначені вимоги закону в цілому дотримані.

Відповідно до положень пп. «Б» п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14.10.2014 р., депутати місцевих рад зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» № 93-IV від 11.07.2002 р., депутатами місцевої ради є депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради.

За положеннями ст. 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 р., Розділ XIII Прикінцевих положень Закону України «Про запобігання корупції» доповнено пунктом 2-1 такого змісту: «2-1. Встановити, що декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відповідно до статті 45 цього Закону подаються за минулий рік до 1 квітня, у 2020 році суб`єкти декларування подають до 01 червня.

Суб`єкти декларування, які у період до 01 червня 2020 року не мали можливості подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачену абзацом першим частини другої статті 45 цього Закону, або повідомлення про суттєві зміни у майновому стані відповідно до статті 52 цього Закону у зв`язку із встановленням на території їх проживання карантинно-обмежувальних заходів, звільняються від відповідальності за несвоєчасне подання такої декларації чи повідомлення у зазначений період».

Під час розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснював, що причиною несвоєчасного подання декларації стало те, що він сам не міг її заповнити, а йому мав допомогти товариш, з належного тому комп`ютера, однак не зробив цього через карантинні обмеження, введені Кабміном.

Однак, такі пояснення ОСОБА_1 суд обґрунтовано не прийняв до уваги як поважні причини пропуску строку на подачу декларації.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 вперше здійснив вхід у свій особистий кабінет для подачі декларації 18 червня 2020 року, подав декларацію 24 червня тобто з 24- денним пропуском на її подачу.

Отже, враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суддя місцевого суду перевіривши усі обставини та дослідивши матеріали справи вірно встановив той факт, що ОСОБА_1 було подано щорічну декларацію за 2019 рік поза межами строку, встановленого законом для її подання та про відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларації, а відтак, про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, із чим погоджується апеляційний суд.

Доводи апелянта стосовно неможливості заповнення декларації у передбачений законом строк є необґрунтованими, оскільки будь-яких даних на підтвердження вжиття ОСОБА_1 заходів, спрямованих на дотримання вимог Закону України «Про запобігання корупції» у період з 01.01.2020 р. по 01.06.2020 р. не надано.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення прийняте згідно із вимогами ст. ст. 245, 252, 280 КУпАП, є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим.

Стосовно доводів сторони захисту про існування окремої підстави для закриття провадження у справі з огляду на те, що рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 року було визнано неконституційними та такими, що втратили чинність з дня ухвалення рішення нормиЗакону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-VII, апеляційний суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) №13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) окремі положення Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700VII (далі Закон №1700) зі змінами, окрім іншого:

пункти 6,8 частини першої статті 11, пункти 1,2,6- 10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VІІ зі змінами.

Слід зазначити, що Закон України «Про запобігання корупції» відповідно до його преамбули визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Отже, вказаний закон не є законом, яким визначаються діяння, які є адміністративними правопорушення.

В силу вимог п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України, таким законом є положення статті 172-6 КУпАП, які неконституційними не визнавались, а відтак, визнання неконституційними вказаних вище норм Закону України «Про запобігання корупції» не є обставиною для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, чи закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав.

На думку апеляційного суду підстав застосування у вказаних правовідносинах Рішення Конституційного Суду України №13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року не має, оскільки вказаним рішенням не вирішувались питання, що стосуються адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, згаданим рішенням норму ч. 1 ст. 172-6 КУпАП неконституційною не визнано. Що стосується загальних повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції, у даному випадку, це не є предметом судового розгляду. Протокол щодо ОСОБА_1 складений уповноваженими особами Національної поліції України.

За таких обставин, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 295 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Іваничівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП - без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду В.А. Подолюк