Справа №573/2048/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Замченко А.О.
Номер провадження 33/816/46/21 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 573/2048/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову судді Білопільського районного суду Сумської області від 11.11.2020, якою

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 зазначає, що він не був повідомлений про дату та час судового засідання, внаслідок чого справа розглянута без нього. Суддя безпідставно вказала у постанові про те, що він визнав свою вину, час у протоколі не відповідає дійсності. Також огляд на стан сп`яніння він не проходив, так як «Драгера» у працівників поліції не було, а їхати в лікарню йому не пропонували. З одним із свідків у нього неприязні відносини, тому докази його вини відсутні.

Постановою судді Білопільського районного суду Сумської області від 11.11.2020 ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 20400 грн із позбавленням права керування т/з строком 3 роки. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.

Згідно постанови судді, 29.10.2020 о 14:15 на автодорозі Р-44 Суми-Путивль-Глухів ОСОБА_3 повторно протягом року керував автомобілем ЗАЗ-1102 р. н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду в установленому законом порядку для визначення стану алкогольного сп`яніння ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_3 , який підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ст. 248, ч. 1 ст. 268 КУпАП). При цьому повістка вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КУпАП), а згідно п. 3 ст. 278 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи вирішує, крім іншого, таке питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Однак вказані вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 2 КУпАП) не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через істотне порушення його особистих прав і законних інтересів, оскільки протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 130 КУпАП надійшов до суду 11.11.2020 і його розгляд відбувся у день визначений працівниками поліції без направлення судової повістки.

Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому не дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.

Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову по справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції - важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У іншій справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008), ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 , внаслідок чого постанова підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права, а апеляційна скарга у цій частині - задоволенню.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи установлено, що 29.10.2020 о 14:15 на автодорозі Р-44 Суми-Путивль-Глухів ОСОБА_3 , повторно протягом року, керував автомобілем ЗАЗ-1102 р. н. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя. Від проходження огляду в установленому законом порядку для визначення стану алкогольного сп`яніння ухилився шляхом відмови в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, що крім протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 049498 від 29.10.2020, об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, а саме:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно яких ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку у їх присутності;

- відеозаписом, зробленим працівником поліції, з якого вбачається, що ОСОБА_3 не заперечував факту керування т/з із ознаками алкогольного сп`яніння. Також зафіксовано присутність двох свідків;

- показаннями в апеляційному суді свідка (працівника поліції) ОСОБА_7 , згідно яких під час патрулювання був зупинений т/з ЗАЗ-1102 р. н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який виявляв ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому запропонували пройти відповідний огляд на місці та у закладі охорони здоров`я, на що водій відмовився в присутності двох свідків;

- копією постанови судді Білопільського районного суду Сумської області від 30.09.2020, згідно якої ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (рішення набрало законної сили 13.10.2020).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. При цьому необхідно зауважити, що ОСОБА_3 не оскаржувався факт присутності двох свідків при його відмові проходити огляд на стан сп`яніння у встановлений законом спосіб.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суддя суду першої інстанції безпідставно послалася на визнання ним своєї вини, то вони не заслуговують на увагу, оскільки при ухваленні рішення суддею правильно враховані викладені ОСОБА_3 в протоколі про адміністративне правопорушення його особисті пояснення, виконані власноруч, згідно яких він відмовляється від Драгера та їхати в лікарню.

Є неприйнятними й доводи апеляційної скарги в частині того, що час у протоколі про адміністративне правопорушення не відповідає дійсності, оскільки 14:30 - це час складання протоколу, а 14:15 - час вчинення правопорушення, що відповідає фактичним обставинам справи, і будь-яких суперечностей з цього приводу не встановлено.

Доводи ОСОБА_3 відносно того, що огляд на стан сп`яніння він не проходив, так як йому не пропонували пройти огляд на місці за допомогою спеціального технічного засобу та в закладі охорони здоров`я, повністю спростовуються показаннями свідка ОСОБА_7 і письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , підстав не довіряти яких у апеляційного суду відсутні.

З аналогічних підстав є необгрунтованими й твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності доказів його вини. При цьому не можуть бути прийнятими до уваги доводи щодо зацікавленості свідка ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду у присутності свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП, крім іншого, настає за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 цієї статті, зокрема за відмову особи, яка керує т/з, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, а тому і поліцейським спочатку, і суддею суду першої інстанції у подальшому правильно установлені як факт керування т/з особою із ознаками сп`яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя), так і факт відмови цієї особи від проходження огляду щодо стану алкогольного сп`яніння в присутності 2-х свідків. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_3 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Таким чином, ОСОБА_3 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, а водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні відносно ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

З огляду на викладене, апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини, вважає, що ОСОБА_3 як водій т/з, повторно протягом року, порушив вимоги п. 2.5 ПДР і відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, тому після скасування постанови судді суду першої інстанції останнього необхідно визнати винним у вчиненні цього правопорушення та накласти стягнення, установлене санкцією цієї норми закону, а також стягнути одночасно на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову судді Білопільського районного суду Сумської області від 11.11.2020 відносно ОСОБА_3 скасувати у зв`язку з порушенням суддею суду першої інстанції норм процесуального права та прийняти нову постанову.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 1200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 20400 грн (реквізити для сплати: отримувач ГУК в Сумській області, 21081300; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37970404; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок IBAN - UA0018001; код класифікації доходів бюджету - 21081300) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн (реквізити для сплати: отримувач коштів - ГУК у м. Києві (м. Київ), 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; рахунок IBAN - UA0026001; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код класифікації доходів бюджету - 22030106).

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуРунов В. Ю.