Номер провадження: 33/813/406/21
Головуючий у першій інстанції Непорада О.М.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Кравця Ю.І, за участю секретарки судового засідання Гасанової Л.Я.к, за участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - адвоката Шпарути Олега Анатолійовича, представника Одеської митниці ДМС Євдокимова Дмитра Анатолійовича, розглянувши апеляційну скаргу представника Одеської митниці ДМС - Цуркан Наталії Вікторівни на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси Непоради О.М. від 02.02.2021 року,

установив

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Канади, працюючого менеджером, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 27.03.2015 року, притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.471 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень, без конфіскації вилученої валюти. Крім того, суд постановив вилучену валюту, згідно протоколу про порушення митних правил № 0813/50000/20 в сумі 2700 доларів США повернути ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) або його представнику у встановленому законом порядку.

З оскаржуваної постанови вбачається, що 07.08.2020 року о 10 год. 45 хв. у оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності митного поста «Міжнародний аеропорт «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, проходив митний контроль гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), який прибув в Україну літаком «В-738» б/н TC-JRY авіакомпанії «Турецькі а/л», рейсом № 465 сполученням «Стамбул-Одеса». Формою проходження митного контролю гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) обрав проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана, тим самим шляхом вчинення дій заявив про відсутність у нього товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України встановлено заборони або обмеження.

Після перетину, гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) зеленої лінії, що позначає закінчення «зеленого» коридору, на запитання про наявність у нього валютних готівкових коштів відповів, що він має 14500 доларів США. На прохання пред`явити наявні у нього валютні цінності гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) надав готівку в розмірі 14500 доларів США, яку він переміщував через митний України. Митну декларацію на ввезення валюти в еквіваленті понад 10 000 євро, гр. ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до митного контролю не надав.

Отже, гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не мав законних підстав на переміщення через митний кордон України 2700 доларів США, які перевищують дозволену для переміщення суму. Вищезазначеному громадянину було пропущено еквівалент 10 000 евро, а саме 11800 доларів США. Зазначені дії гр. Канади ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) мають ознаки порушення митних правил, передбачених статтею 471 Митного кодексу України.

У зв`язку з цим працівниками митниці 07.08.2020 року складено протокол про порушення митних правил № 0813/50000/20.

В апеляційній скарзі представник Одеської митниці ДМС - Цуркан Н.В., не оскаржуючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) у скоєнні інкримінованого йому порушення митних правил, передбачених ст.471 МК України, не погодилась з призначеним адміністративним стягненням а саме з тим, що не було застосовано конфіскацію товарів безпосередніх предметів правопорушення (іноземної валюти в сумі 2700 доларів США), мотивуючи апеляційну скаргу тим, що застосування адміністративного стягнення у вигляді накладення штрафу без конфіскації предмету порушення митних правил є незаконним, оскільки у разі переміщення через митний кордон України, особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, санкцією ст.471 МК України передбачено накладення штрафу з конфіскацією цих товарів.

На підставі зазначеного просить постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року скасувати, прийняти нову постанову якою визнати ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) винним у вчинені ним порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян з конфіскацією товарів безпосередніх предметів порушення митних правил валюти у кількості 2700 доларів США.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника Одеської митниці ДМС Євдокимова Д.А., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - адвоката Шпаруту О.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до приписів ч.1 ст.486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Відповідно до положень ч.5 ст.529 МК України, постанова суду у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої винесена, представником такої особи або митним органом, який здійснював провадження у цій справі.

Порядок оскарження постанови суду у справі про порушення митних правил визначається КУпАП та іншими законами України.

Згідно ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Оскільки постанова суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) у скоєнні інкримінованого йому порушення митних правил, передбачених ст.471 МК України, ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє постанову у цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необхідності застосування конфіскації товарів безпосередніх предметів правопорушення, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до приписів ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, у постанові суду встановлена винуватість ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) у порушенні митних правил, передбачених ст.471 МК України, на підставі протоколу про порушення митних правил №0813/50000/20, а саме у перевищенні встановлених законодавством України обмежень для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору» грошових коштів у розмірі 2700 доларів США, які були вилучені працівниками митниці.

За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.471 МК України, на ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн., без конфіскації валюти, вилученої протоколом про порушення митних правил №0813/50000/20, з поверненням її ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) або його представнику, враховуючи норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, практику Європейського суду з прав людини, зокрема постанову ЄСПЛ від 11.07.2019 року по справі «Садоча проти України», положення ст. 8 Конституції України та Закону України від 21.06.2018 № 2473-VIII «Про валюту і валютні операції», так як суд встановив, що вилучені у ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) грошові кошти мають легальне походження.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначені висновки в постанові суду щодо легального походження грошових коштів, які ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) переміщував через митний кордон України, представником Одеської митниці ДМС під сумнів не ставилися.

Частиною 4 ст. 197 МК України передбачено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватись Національним банком України.

Згідно з Положенням про транскордонне переміщення валютних цінностей, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 року №3, з 07.02.2019 року фізична особа має право ввозити/пересилати в Україну та вивозити/пересилати за межі України готівкову валюту і банківські метали (враховуючи монети, що віднесені до банківських металів) в сумі/вартістю, що не перевищує в еквіваленті 10000 євро, без письмового декларування митному органу. Транскордонне переміщення фізичною особою готівкової валюти і банківських металів в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 10000 євро, здійснюється на умовах письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з ст.9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно - правові норми мають пріоритетне значення.

17.07.1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «З захисту прав і основних свобод людини», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, a також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

При розгляді цієї справи у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції не обмежує право держави вводити в дію закони, які вона вважає необхідними для забезпечення контролю за користуванням майном або для забезпечення сплати податків, зборів або штрафів, тобто регулювати на законодавчому різні випадки, за наявності яких, особа може бути позбавлена своєї власності, є правом держави.

Апеляційний суд враховує рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року, яке ухвалене саме на підставі розгляду даної категорії справ.

Зокрема, у п.25 зазначеного рішенні Європейський Суд з прав людини констатував, що зобов`язання декларувати на митниці грошову суму, що перевищує 10000 євро, викладено у Інструкції, прийнятій Національним банком України. Компетенція Національного банку з цього питання була згадана в ст.97 Митного кодексу. Суд вважає, що відповідні правила були сформульовані з достатньою точністю і, таким чином, задовольнили якісну вимогу передбачуваності. Суд зазначає також, що, згідно з українською законодавчою базою даних, доступною на веб-сайті українського парламенту, Інструкцію було опубліковано в Офіційному віснику України №43 від 23.06.2008 року і таким чином було забезпечено доступ громадськості до змісту цього документа. Той факт, що Постанова Національного банку, який затвердив Інструкцію, не була законом у формальному сенсі, не змінює вищезгадану оцінку, оскільки поняття закону, передбачене Конвенцією, також має автономне значення, яке може включати підзаконні акти. Тому Суд переконаний, що втручання у право власності заявника було засноване на законі, як того вимагає стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Вирішуючи питання, чи було завдяки втручанню забезпечено необхідний справедливий баланс між захистом права власності та вимогами загального інтересу суспільства, враховуючи свободу розсуду, що надається державі відповідачу у цій сфері, відповідно до п.27 зазначеного рішення, суд визнав, що необхідний баланс не буде досягнуто, якщо відповідний власник майна буде змушений нести «особистий та надмірний тягар». До того ж, незважаючи на те, що другий абзац статті 1 Протоколу № 1 не містить чітких процесуальних вимог, Суд повинен розглянути питання про те, чи загалом надавав судовий розгляд заявнику розумну можливість звернутися з його справою до компетентних органів для того, щоб вони могли встановити справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

При цьому, п.п. 30-32 згаданого рішення передбачає, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила. Уряд не заперечував, що заявник не заперечував під час перевірки безпеки, що він має готівку. Той факт, що українська влада не порушила кримінальну справу проти заявника, також свідчить про те, що вони визнали відсутність намірів обманювати їх з боку заявника і що, застосовуючи до нього конфіскацію, органи влади не намагалися запобігти будь-яким іншим незаконним діям, такі як відмивання грошей, торгівля наркотиками, фінансування тероризму або ухилення від сплати податків. Гроші, які перевозив заявник, були отримані на законних підставах, і йому було дозволено вивезти їх з України, якби він заявив про це митним органам. Звідси випливає, що єдиною незаконною (але не кримінальною) поведінкою, у якій можна було б звинуватити його, була його нездатність подати митним органам письмову заяву про те, що він перевозив таку суму грошей через кордон.

Суд наполягає на тому, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається, - у цій справі, невиконання вимоги щодо декларування.

Справді, конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що заявник міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі, тому, на думку Суду, конфіскація всієї не задекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Системний аналіз наведеного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Садоча проти України» від 11.07.2019 року справи, що розглядається, показує, що ці справи по суті є ідентичними, а отже, рішення національного суду має відповідати правовій позиції рішення Європейського Суду з прав людини.

Згідно з зазначеним рішенням ЄСПЛ, судове рішення, яким застосовується конфіскація майна, є втручанням в право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на повагу власності.

Згідно з Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції з захисту прав людини, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку майном правопорушника є грошова сума в доларах США, яка, на думку представника митниці, підлягає конфіскації.

За таких обставин конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з захисту прав людини.

Перша і найбільш важлива вимога зазначеної правової норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів.

Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Об`єктивна сторона правопорушення, яке вичинив правопорушник, полягає в недекларуванні іноземної валюти при проходженні митного контролю в «зеленому коридорі», тобто в зоні спрощеного митного контролю, відповідальність за що передбачена ст.471 МК України.

Що стосується загального інтересу, якому могло слугувати таке втручання Європейський суд зазначив, що держави мають законний інтерес і в той же час обов`язок вживати заходи в цілях виявлення та контролю руху готівкових коштів через кордони, оскільки значні суми готівки можуть використовуватись для легалізації незаконних доходів, торгівлі наркотиками, фінансування тероризму, вчинення тяжких фінансових злочинів.

Загальна вимога про декларування, яка розповсюджується на будь яку особу, що перетинає кордон держави, попереджує прихований ввіз та вивіз грошових коштів з країни і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.

Крім того, сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10 000 євро), яка може бути ввезена без письмового декларування.

При визначенні адміністративного стягнення, якому підлягає правопорушник, суд має врахувати ступінь суспільної небезпеки правопорушення, ступінь провини, ставлення до вчиненого, майновий стан, а також, обставини, які пом`якшують відповідальність, щире каяття, а також факт, що грошові кошти мають легальне походження.

Апеляційний суд вважає, що представником особи надано достатньо доказів на підтвердження легальності походження грошових коштів, які переміщувалися через митний кордон, зокрема, довідкою з місця роботи від 10.01.2021 року (а.с.67, 68), з якої вбачається, що ОСОБА_2 дійсно працював в закордонній кампанії, та гроші, які він ввозив в Україну є його заробітною платою, тобто отримані ним, займаючись законною діяльністю.

Таким чином, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації валюти, суд фактично не залишить особі доходу, який вона заробила в установленому законом порядку своїм трудом.

Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення. Зокрема, в даному випадку, правопорушник не дотримався вимог, щодо внесення відомостей до митної декларації, а не вчинив будь якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита податків, тощо), тобто шкода, яку він потенційно міг завдати органам влади - незначна, оскільки він не ухилився від сплати мита та інших зборів і не завдав державі ніякої шкоди.

Керуючись однією з аксіом судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд вважає, що конфіскацію в даному випадку можна було б застосувати в разі відшкодування майнової шкоди, завданої державі, однак вона не зазнала ніяких збитків внаслідок невнесення правопорушником відомостей до митної декларації.

Таким чином, конфіскація всієї незадекларованої суми грошей накладе на особу індивідуальний та надмірний тягар і буде непропорційною до вчиненого правопорушення, отже, буде порушено статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні «Садоча про ти України».

В судовому засіданні апеляційного суду представником Одеської митниці ДМС не надано жодних доводів на спростування таких висновків.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

На підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, які свідчать про легальне і правомірне отримання правопорушником вилучених в нього валютних коштів, апеляційний суд, застосувавши міжнародно правові норми, дійшов до висновку про обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо не застосування до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) додаткового стягнення в вигляді конфіскації вилучених валютних коштів.

При таких обставинах, відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства, передбачених законом підстав для її скасування під час розгляду апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської митниці ДФС Цуркан Наталії Вікторівни залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.471 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень, без конфіскації вилученої валюти залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Ю.І.Кравець