ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5400/20 Головуючий суддя І інстанції Іващенко С. О.
Провадження № 33/818/707/21 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , 1998 року народження, громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн., 40 коп.

Постановою встановлено, що ОСОБА_1 , 28 серпня 2020 року, о 12 год. 30 хв., в м. Харкові по Салтівському шосе, 110 керував автомобілем «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності та здійснив наїзд на транспортний засіб «BMW335», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та була заподіяна матеріальна шкода, після чого з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди зник, порушивши своїми діями п. 10.1, п.2.10А ПДР України.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив постанову судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі. Вважає, що працівниками поліції не надано доказів його вини. Вказує, що власноручні письмові пояснення надавав під тиском працівників поліції.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року, посилаючись на те, що він в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймав, а копію постанови отримав лише 28.11.2020 року та направив апеляційну скагу, однак вона йому була повернута, оскільки він пропустив строк подачі апеляційної скарги та не заявляв клопотання про його повнолвення.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя, - відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

В судове засідання в суд апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги, повідомлений належним чином.

22 вересня 2021 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому він просив розглянути справу без його участі.

Крім того, 21 вересня 2021 року до канцелярії суду надійшла заява потерпілого ОСОБА_3 , в якій він просив розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без його участі.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268, 269 та 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без його участі та без участі потерпілого ОСОБА_3 , в межах поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у матеріалах справі, суд першої інстанції не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18№148272 від 08.09.2020 року (арк. 1), водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, при зміні напрямку руху не впевнився безпечності та здійснив наїзд на інший автомобіль від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження чим завдано матеріальні збитки.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 148273 від 08.09.2020 року, водій ОСОБА_1 став учасником ДТП та з невідомих причин залишив місце події.

Зазначені протоколом складені у присутності ОСОБА_1 , з їх змістом він був ознайомлений, про що свідчать його власноручні підписи у цих протоколах.

Слід зауважити, що в цих протоколах відсутні будь-які заперечення ОСОБА_1 щодо змісту протоколів, що свідчить про його згоду з цими відомостями.

Крім того, відповідно до його власноручних письмових пояснень, (арк. 4), 28.08.2020 року приблизно о 12.30 год. у м. Харкові по Салтовському шосе, 110 на паркові він виїжджав на своєму автомобілі «ДЕУ». При виїзді з місця парковки проїжджав близько біля автомобіля «БМВ», ударів не чув та поїхав далі. Через деякий час з ним зв`язались працівники поліції та пояснили про ситуацію, яка трапилась. Переглянувши відеозапис, свою вину визнає. Якщо б він відразу зрозумів, що відбулась ДТП, обов`язково залишився би на місці події та викликав би поліцію.

Аналізуючи зміст цих пояснень, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 визнав свою вину та не заперечував щодо скоєння зіткнення з іншим транспортним засобом.

Посилання апелянта про те, що під час надання пояснень працівники поліції здійснювали стосовно нього моральний тиск, суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованим, оскільки дії працівників поліції під час складення протоколів, а також під час складеня схеми місця події ОСОБА_1 не оскаржував ані до керівництва працівників поліції, ані до суду адміністративної юрисдикції у порядку, передбаченому КАС України, ані до правоохоронних органів в порядку, передбаченому КПК України.

Отже, за відсутністю будь-яких дій ОСОБА_1 , спрямованих на оскарження дій працівників поліції, суд апеляційної інстанції розцінює такі твердження апелянта, як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Крім того, відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих.

Верховний Суд в постанові від 10 липня 2020 року в справі № 420/647/19 дійшов висновку, що складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та в силу положень статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

За змістом закону підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення та вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності є протокол про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст. 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі.

Суд першої інстанції вірно послався на відомості, які зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки з цими відомостями ОСОБА_1 був ознайомлений та не заперечував щодо їх об`єктивності. Також в своїх письмових поясненнях він визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної події, яка сталася на паркові.

Отже, враховуючи наведені відомості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що саме ОСОБА_1 керуючи автомобілем здійснив наїзд на інший автомобіль та залишив місце події, що обумовлює притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.

Поряд з цим, апелянт посилається на Конвенцію про захист прав людини.

Однак, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень цієї Конвенції під час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про те, що справа стосовно нього розглядається судом. В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, надавши заяву про відкладення судового розгляду, пославшись лише на те, щ м. Харків знаходиться в «червоній» карантинній зоні через загострення ситуації із захворюванням короно вірусом. Будь-яких фактичних відомостей щодо стану свого здоров`я ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надав, а тому суд першої інстанції законно розглянув справу за його відсутністю.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 надав фотокопію листка непрацездатності, як на доказ того, що він не мав можливості з`явитись до суду першої інстанції.

Проте, з відомостей цього листка непрацездатності (арк. 40) вбачається, що ОСОБА_1 з 20.11.2020 року по 25.11.2020 року перебував на амбулаторному лікуванні, що не позбавляло його обов`язку з`явитись до суду для розгляду справи.

Більш того, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, а в поданій ним заяві звертав увагу суду апеляційної інстанції саме на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі.

Отже посилання ОСОБА_1 на наявність порушень Конвенції є не обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на його суб`єктивному твердженнях, які не підтверджуються будь-якими фактичними обставинами.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і зміні за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков