Справа № 346/3117/21
Провадження № 33/4808/540/21
Категорія ч. 2 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доповненнями до неї на постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.07.2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, без оплатного вилучення транспортного засобу. Цією ж постановою стягнуто судовий збір, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду, провадження по справі закрити. Вважає, що судом проігноровані очевидні порушення норм процесуального права, та неправильно застосовані норми матеріального права. Звертає увагу на те, що у порушення закону України «Про Національну поліцію», працівник поліції не назвав свою посаду, спеціальне звання, не вказав причину зупинки, й безпідставно запропонував пред`явити документи, не вказавши ознаки підозри щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння, запропонував пройти тест на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер». В обґрунтування своїх доводів посилається на практику Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 18.02.2020 року (справа №524/9827/16-а) в частині того, що дані, які записуються працівником поліції у протокол не можна вважати беззаперечним доказом. Не заперечує факту відмови від проходження огляду, проте наголошує, що це було пов`язано виключно з причин недовіри об`єктивності результатів, внаслідок не надання працівниками поліції сертифікату та свідоцтво про повірку. Наголошує на тому, що він не мав змоги скористатися правовою допомогою, в той час як факт визнання ним винуватості не звільняє повноважних осіб довести його провину, обґрунтовуючи вказаний довід рішенням Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 26.04.2018 року та від 22.07.2019 року (справа №338/1/17; №757/275716-а). Вважає, що обставини, викладені у протоколі не доводяться беззаперечними доказами, що обґрунтовує позицією Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 26.06.2019 року (справа №536/1703/17). Звертає увагу на незаконність долучених до матеріалів провадження рішень, зокрема постанови Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.05.2021 року (справа №346/1861/21), що на думку апелянта свідчить про недотримання судом процесуального порядку долучення матеріалів справи при повторності порушення. В доповненнях до апеляційної скарги апелянт наголошував на тому, що він не визнає своєї вини, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції він вважав, що його притягають до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП по іншій справі, а тому він визнав вину. Наголошує на тому, що рапорти працівників поліції не відповідають дійсності, оскільки жодного протоколу у його присутності не складалось, про розгляд справи не повідомлялось і не роз`яснювались права та обов`язки, не пропонувалось проїхати до медичного закладу. Звертає увагу на те, що відеозапис є недопустимим доказом по справі, оскільки відеозйомка повинна відбуватись безперервно до її завершення.

Постановою судді встановлено, що 30.06.2021 року о 02-12 год. в с. П`ядики, по вул. О. Довбуша, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Opel Insignia д.н.з. НОМЕР_1 , та від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, оскільки повторно протягом року вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

В судове засідання не з`явились особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник Ломничук Ю.Ю., яких неодноразово було повідомлено про час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, зокрема й шляхом телефонограми, яку прийняв захисник (а.п. 56).

Вбачається, що справа надійшла в провадження апеляційного суду 16.08.2021 року та тричі була призначена до судового розгляду, зокрема на 30.08.2021 року, де справу було перенесено за клопотанням захисника (а.п. 38-39); на 09.09.2021 року, де також за клопотання захисника перенесено судовий розгляд (а.п. 54-55); та на 22.09.2021 року, проте особи не з`явились й не подали жодних клопотань щодо причини своєї неявки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» наголошує на тому, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та його захиснику Ломничуку Ю.Ю. достеменно відомо про перебування справи на розгляді в суді апеляційної інстанції, розцінюю їх неодноразову неявку в судове засідання апеляційного суду як зловживання процесуальними правами з метою затягнення розгляду справи.

Виходячи з оцінки індивідуальних обставин вказаної справи, вважаю, що в даному конкретному випадку є підстави для розгляду справи у відсутність осіб, що не з`явились, та яких повідомлялось про розгляд справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 268 КУпАП.

В ст. 129 Конституції України закріплено конституційний припис, згідно якого, розгляд справ в судах відбувається відкрито, що, в свою чергу, гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, своєчасно дізнатись як про перебіг, так й про результати судового розгляду.

Окрім цього, відповідно до норм діючого законодавства, в судах України запроваджена система про розміщення публічної інформації на офіційному веб-сайті Суду та інформаційних стендах.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на тому, що особи, які беруть участь у справі, мають можливість вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд, що, в свою чергу, надає кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Вбачається, що судові повістки про виклик до суду апеляційної інстанції не були безпосередньо доставлені ОСОБА_1 та повертались в суд з приміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (аналогічній тій, що апелянтом зазначено в апеляційній скарзі).

Проте, вважаю, що ОСОБА_1 мав можливість цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, використовувати інформацію, що розміщується на офіційному сайті Івано-Франківського апеляційного суду з метою прискорення процедури слухання, й за умови, що його захиснику Ломничуку Ю.Ю. відомо про час судового засідання 22.09.2021 року.

Факт залучення ОСОБА_1 захисника під час апеляційного розгляду беззаперечно свідчить про його обізнаність в тому, що справа розглядається в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до принципу диспозитивності, сторони самостійно, на власний розсуд, вільно розпоряджаються своїми матеріальними і процесуальними правами та вирішують яким чином їм діяти в кожній конкретній ситуації.

Дослідивши вказані докази у сукупності, доходжу висновку, що судом апеляційної інстанції вжиті всі можливі заходи для сповіщення ОСОБА_1 про час та місце судового розгляду, а тому вважаю за можливе розгляд справи провести у відсутність осіб, що не з`явились.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апелянта, доходжу висновку, що апеляційну скаргу з доповненнями належить залишити без задоволення, постанову судді без змін, виходячи з таких підстав.

Відповідно до норм діючого законодавства, суд апеляційної інстанції переглядає справи в межах апеляційних вимог.

Дослідивши надані суду матеріли, вважаю, що доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі та доповненні до неї, є неспроможними, оскільки сукупність досліджених доказів поза розумним сумнівом доводить винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення та про дотримання судом першої інстанції вимог закону.

Вважаю, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який встановлено санкцією статті, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.

У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права, без урахування всіх фактичних обставин справи або досліджені судом докази є недопустимими чи недостатніми для визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Підстав для зміни або скасування постанови суду, апеляційним переглядом не встановлено.

Як вбачається з постанови суду, ОСОБА_1 в судому засіданні в суді першої інстанції вину у вчиненому визнав (а.п. 17-18).

Враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції у повному обсязі перевірив вищевказані доводи та прийшов до висновку, що вони повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.

Відповідно до положень ст.ст. 254, 255, 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Під час апеляційного розгляду не встановлено порушень вимог ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП.

Надаючи оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, доходжу висновку про правильність судового рішення.

Крім того, вважаю за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що правова певність передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи.( «Науменко проти України» )

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 , викладені ним в доповненні до апеляційної скарги, в тій частині, що визнання ним вини в суді першої інстанції було викликано тим, що він вважав, що відбувається розгляд іншої справи (справа №346/1861/21), а саме за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на підтвердження чого апелянтом долучено постанову суду від 25.05.2021 року, не можливо визнати такими, що заслуговують на увагу, оскільки нормами КУпАП чітко визначений порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки, після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення, заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Зі змісту постанови, вбачається, що судом першої інстанції проводився судовий розгляд саме в межах адміністративного провадження про притягнення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП (а.п. 17), а тому, наведені вище доводи апелянта вважаю способом захисту останнього.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Матеріали провадження не містять копії протоколу, що свідчить про те, що ОСОБА_1 отримав копію протоколу серії ААБ №244274 від 30.06.2021 року за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку огляд у відповідності до п. 2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Вбачається, що ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, тобто за порушення ним п. 2.5 ПДР України, а саме за його відмову, як водія транспортного засобу, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п. 2.5 ПДР України), яке вчинене повторно протягом року.

Дії ОСОБА_1 органами поліції кваліфіковані за ч. 2 ст. 130 КУпАП, виходячи з того, що останнього протягом року вже було притягнено до адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 130 КУпАП за правопорушення вчинене ним 19.04.2021 року (а.п. 7, 44), що не заперечує апелянт, додавши до апеляційної скарги копію судового рішення від 25.04.2021 року про його притягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зміна особою, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 свого відношення до пред`явленого обвинувачення, не може бути правовою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки це відбулось на стадії апеляційного розгляду, в той час як в суді першої інстанції апелянт повністю погодився із суттю правопорушення саме за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

З відеозапису вбачається підтвердження, як факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, так й відмову від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки так й в закладі охорони здоров`я.

Сукупність досліджених судом першої інстанції доказів та висновки суду з цього питання є законними та належним чином вмотивованими, підстав для визнання доказів недопустимим з мотивів викладених в апеляційній скарзі та доповненні до неї, під час апеляційного перегляд не встановлено.

Щодо твердження апелянта про те, що відеозапис є недопустимим доказом по справі, оскільки відефіксація повинна відбуватись безперервно до її завершення, доходжу наступного висновку.

Нормативно-правовим актом, що регулює порядок застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів є Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, що затверджена наказом МВС України 18.12.2018 року №1026 та зареєстрована в МЮУ 11.01.2019 за №28/32999 (далі за текстом Інструкція).

Пунктом 5 розділу II Інструкції встановлено, що з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції поліцейський зобов`язаний включити портативний відеореєстратор та вести безперервну відеозйомку ним до завершення виконання обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Переглянувши та проаналізувавши відеозаписи вважаю, що зафіксовані на них обставини стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, який відмовився пройти огляд на стан сп`яніння на законну вимогу працівника поліції.

Відеозапис, що долучений до матеріалів провадження, узгоджується з іншими доказами по справі, які у своїй сукупності повністю доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Водночас наголошую, що відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності та взаємозв`язку.

Доводи апелянта про те, що рапорти працівників поліції не відповідають дійсності, оскільки жодного протоколу у його присутності не складалось, про розгляд справи не повідомлялось і не роз`яснювались права та обов`язки, не пропонувалось проїхати до медичного закладу, спростовуються змістом відеозапису та наявними у справі доказами, що узгоджуються між собою.

Жодних відомостей щодо оскарження незаконності дій працівників поліції, апелянтом не надано.

Твердження апелянта про те, що факт відмови пов`язано виключно з причин недовіри об`єктивності результатів, внаслідок ненадання працівниками поліції сертифікату та свідоцтво про повірку, не є слушними, оскільки спростовується змістом відеозаписів, на яких не вбачається жодного висловлювання апелянта з цього приводу.

Крім того, до матеріалів провадження долучено чинне свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки (а.п. 4).

Посилання апелянта на те, що він не мав змоги скористатися правовою допомогою, в той час як факт визнання ним винуватості не звільняє повноважних осіб довести його провину, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки в матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 бажав, щоб його інтереси в суді представляв захисник або ж, щоб судом першої інстанції було грубо порушено право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на захист і суд, за наявності відповідного клопотання про бажання скористатись своїм правом на отримання правової допомоги, відмовив у задоволенні такого клопотання та продовжив розгляд.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що договір на надання юридичних послуг (а.с 32) було укладено між ОСОБА_1 та його захисником адвокатом Ломничуком Ю.Ю. 03.08.2021 року, тобто вже після ухвалення судового рішення по справі судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, вважаю безпідставними доводи апелянта про порушення його права на захист.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду, як на підставу незаконності судового рішення, є неспроможним, оскільки законодавством у справах про адміністративне правопорушення є КУпАП, яким не передбачено приюдиційність рішень суду, провадження по яким вирішується на підставі КАС України.

Незаконність долучених до матеріалів провадження рішень, зокрема постанови Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.05.2021 року (справа №346/1861/21), що на думку апелянта свідчить про недотримання судом процесуального порядку долучення матеріалів справи при повторності порушення, не свідчить про те, що суд у такий спосіб взяв на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, в розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу.

Посилання апелянта на те, що працівник поліції не назвав свою посаду, спеціальне звання, не вказав причину зупинки, й безпідставно запропонував пред`явити документи, й не вказавши ознаки підозри на його перебування в стані алкогольного сп`яніння, запропонував пройти тест на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», жодний чином не є такими, що спростовують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження від огляду у передбаченому законом порядку на стан алкогольного сп`яніння є порушенням п. 2.5 ПДР України, а тому в діях ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, є склад інкримінованого йому правопорушення.

Виходячи з наведеного, вважаю правильними висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваній постанові, яка є законною та обґрунтованою.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Аналізуючи наявні в матеріалах провадження докази, вважаю, що судом першої інстанції, під час розгляду справи, з`ясовані всі необхідні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 280 КУпАП, а постанова судді містить опис обставин, установлених при розгляді справи та наданими матеріалами поза всяким розумним сумнівом доведено як факт керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом, так і його відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у передбаченому законом порядку.

За вказаних вище обставин вважаю, що у суду першої інстанції були законні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.130 КУпАП, а саме за відмову останнього від проходження у передбаченому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, вчиненого повторно протягом року.

При накладенні адміністративного стягнення суддя дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 130 КУпАП, а саме у вигляді штрафу в розмірі 34000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.

З врахуванням викладеного, вважаю, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 245, 251, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.07.2021 року щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло