Справа № 761/2513/21
Провадження № 3/761/5447/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Слободянюк Павло Леонідович, за участю прокурора Корінєнка О.О., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , захисника Варишка П.В., розглянувши адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 172-4 КУпАП,

У С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, складеного уповноваженою посадовою особою органів Національної поліції, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду начальника Центрального управління забезпечення ураження Озброєння Командування Сил логістики Збройних Сил України з 09.02.2020, будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення пов`язані з корупцією, відповідно до підпункту «Г» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон), порушив вимоги п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону, а саме у період часу з 09 лютого 2015 року (моменту призову на військову сліжбу) по 05 листопада 2020 року був керівником (директором) приватного підприємства «Елінг-Плюс» (), та керівником (директором) приватного підприємства «Юта-Плюс» (), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-4 КУпАП.

Під час судового розгляду справи прокурор вважав, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-4 КУпАП, а тому просив притягнути останнього до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав, та при цьому пояснив, що протокол складено неуповноваженою на те особою, сам протокол не вручено йому, а згідно ст. 119 КЗпП України, яка є спеціальною по відношенню до ст. 25 Закону, ним не порушено вимог щодо несумісності.

Дослідивши адміністративні матеріали, заслухавши думку сторін провадження, суд дійшов такого висновку.

Частиною першою ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції у випадках вчинення правопорушення, передбаченого ст. 172-4 - 172-9 КУпАП (за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище).

Згідно примітки до ст. 51-3 Закону під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, військові посадові особи вищого офіцерського складу. З урахуванням положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до таких осіб належить особа зі званням бригадного генерала.

Водночас, як встановлено в судовому засіданні, адміністративне правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 вчинене в період з 09 лютого 2015 року по 05 листопада 2020 року, при цьому звання бригадного генерала останньому присвоєно 05 грудня 2020 року, а отже на момент вчинення відповідних дій ОСОБА_1 не мав статусу особи, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище. Таким чином, на переконання суду, протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою.

Відповідно до положень ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, при цьому при складанні такого протоколу цій особі роз`яснюються її права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, про що робиться відмітка в протоколі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року справа про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 направлена до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України для доопрацювання.

В подальшому на виконання згаданої постанови працівниками Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України було здійснено виїзд для вручення ОСОБА_1 копій протоколів про адміністративні правопорушення відносно останнього, однак він відмовився від їх отримання, що зафіксовано рапортами службових осіб відповідного відділу Національної поліції України Скрипки А. та Вакулюка А. , а також відеоматеріалами, при цьому копії таких протоколів також направлено засобами поштового зв`язку за адресою проживання ОСОБА_1 . Також суд звертає увагу на те, що сторона захисту, зокрема, захисник Варишко П.В. неодноразово ознайомлювався із адміністративними матеріалами, а відтак суд дійшов висновку про відсутність порушення права на захист в цій частині, та про вжиття всіх заходів для належного вручення даних протоколів.

Також, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин першої - третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Визначення поняття особливого періоду наведено у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 6 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України».

Згідно ст. 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» визначає особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у кілька етапів, зокрема: Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» - з 18 березня 2014 року по 1 травня 2014 року; Указом Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» - з 7 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» - з 24 липня 2014 року по 6 вересня 2014 року; Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» - з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.

Отже, особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває до цього часу, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України (правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17).

При цьому у постанові Верховного Суду, прийнятій у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, від 23 грудня 2020 року у справі № 824/876/18-а зазначено, що саме з моменту оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та у проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Разом із тим зазначені Укази Президента України мали мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто вказані укази не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду.

В судовому засіданні також встановлено на підставі матеріалів справи, що ОСОБА_1 09 лютого 2015 року призваний на військову службу відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», при цьому останній до 05 листопада 2020 року входив до складу правління Приватного підприємства «Елінг-Плюс», «Юта-Плюс», зокрема був їх керівником (директором).

Водночас, з огляду на наведене, оскільки ОСОБА_1 призваний для проходження військової служби у Збройних силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він як військовослужбовець несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку. Отже, залишення ОСОБА_1 у складі правління Приватного підприємства «Елінг-Плюс», «Юта-Плюс» зі збереженням посади керівника (директора) під час проходження ним у цей період військової служби за контрактом не є роботою за сумісництвом.

За приписами ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясовується, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно приписів ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що необхідно закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд керуючись ст. 9, 247, 248, 249, 252, 280, 284 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Справу щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-4 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя П.Л. Слободянюк