18.10.2021 Справа № 756/5539/21
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/5539/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.10.2021 Оболонський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Касьян А.В., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , та його захисника Барбелюка А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ),

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

14.04.2021 до Оболонського районного суду міста Києва надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №194664, складений 18.03.2021 о 17:10 на вул. Богатирській, 3 у м. Києві інспектором роти №7 батальйону №2 полку №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержантом поліції Жовноватюк А.О. стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 18.03.2021 о 16:50 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки ЗАЗ 110217 (д.н.з. НОМЕР_1 ) по вул. Богатирській, 3 у м. Києві з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці; тремтіння пальців рук; неприродна блідість обличчя. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому порядку водій ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

18.10.2021 у судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 пояснив, що він проживає у АДРЕСА_2 ). У день складання протоколу про адміністративне правопорушення ААБ №194664 він знаходився у м. Львові, що можуть підтвердити свідки, він немає жодного відношення до вказаних подій. При цьому, звернув увагу суду на те, що він є фізичною особою-підприємцем та, перебуваючи в місті Києві у справах, згубив посвідчення водія, й про те, що посвідчення водія вилучено патрульними поліцейськими він дізнався за допомогою е-кабінету водія, натомість на відеозаписі, наявному в матеріалах справи, зафіксована інша особа, яка представилась ОСОБА_1 , при цьому ця особа не надала жодного документу на підтвердження його анкетних даних, а працівники поліції належним чином не встановили особу з огляду на очевидні відмінності у зовнішності між особою, яка пред`явила посвідчення водія та фотокартки, яка міститься у наданому посвідченні. Крім того, ця особа, яка представилася ОСОБА_1 , повідомила поліцейському адресу проживання у АДРЕСА_1 ) до якої він ( ОСОБА_1 ) немає жодного відношення, як і немає жодного відношення до транспортного засобу марки ЗАЗ 110217 (д.н.з. НОМЕР_1 ), тому просив закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КупАП.

У судовому засіданні захисник Барбелюк А.О. клопотав про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. При цьому, поміж іншого, адвокат акцентував увагу суду на те, що патрульні поліцейські, складаючи протокол про адміністративне правопорушення щодо його довірителя, не пересвідчилися в особі правопорушника, що є неприпустимим.

Вивчивши та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Згідно зі статті 3 Основного Закону людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 62 Основного Закону ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вказані норми кореспондуються зі статтею 2 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Право на справедливий та повноважний суд забезпечено також нормами статей 7, 8 Закону №1402-VIII.

Статтею 56 Закону №1402-VIII на суддю покладено обов`язок, з-поміж іншого, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й у всіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття (пункти 1.2, 2.1 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23).

Тобто, судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію України» (далі - Закон №580-VIII).

Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (ч. 1 ст. 1 вказаного Закону №580-VIII), основні обов`язки поліцейського визначені ст. 18 цього Закону.

Зокрема, поліцейський зобов`язаний, серед іншого, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Стаття 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Статтею 254 КУпАП встановлено, що основним документом, який фіксує юридичний факт адміністративного правопорушення, є протокол, вимоги до змісту якого встановлені статтею 256 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Положеннями ст. 245 КУпАП визначено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 цього Кодексу встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, відповідно до положень ст. 252 цього Кодексу орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Водночас, згідно зі ст. 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні по справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» від 14.03.2002 ЄСПЛ зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 ЄСПЛ встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21.07.2011 по справі «Коробов проти України» зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».

Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і у спосіб, передбачений законодавством (ч. 1 ст. 254 та ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Так, як пояснив ОСОБА_1 в судовому засіданні, 18.03.2021 він не перебував у місті Києві, тим паче не порушував Правила дорожнього руху, в тому числі й пункт 2.5 цих Правил; ніколи не проживав за адресою, зазначеною у протоколі про адміністративні правопорушення ( АДРЕСА_1 ), а протягом тривалого часу постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; не має ніякого відношення до транспортного засобу ЗАЗ 110217 (д.н.з. НОМЕР_1 ); до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень за порушення Правил дорожнього руху не притягався. На підтвердження своєї позиції, просив суд урахувати свідчення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що надійшли до місцевого суду 20.09.2021 на підтвердження того, що 18.03.2021 він ( ОСОБА_1 ) перебував у місті Львові за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні було досліджено відеозапис із нагрудної камери патрульного поліцейського №АА00505, який долучено до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №194664 стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, про подію та обставини, які слугували підставами для складання протоколу, з якого слідує, що на відеозаписі зафіксовано особу чоловічої статі, зовнішність якої суттєво відрізняється від зовнішності ОСОБА_1 , котрий був присутній у судовому засіданні та надав суду паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 (серія НОМЕР_2 , виданий 19.08.1996 Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області), судом беззаперечно було встановлено, що особа, яка зафіксована на відеозаписі, та присутній у судовому засіданні ОСОБА_1 є різними особами. При цьому, на запитання суду присутній у судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що йому невідомо, ким являється особа чоловічої статі, зафіксована на відеозаписі з боді-камери патрульного поліцейського.

Слід зазначити про те, що у справі про адміністративне правопорушення протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ, акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), тобто обов`язковий процесуальний документ, який займає ключове положення серед інших джерел (доказів) та на підставі якого особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності.

У цій справі зміст відеозапису із нагрудної камери поліцейського у сукупності із наданими у судовому засіданні стороною захисту доказами, що свідчать про те, що в той час, коли було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ОСОБА_1 перебував у м. Львові, нівелюють доказове значення протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №194664, а тому у цій справі протокол не може бути джерелом доказів і бути покладеним в основу рішення суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З огляду на викладене, керуючись положеннями Основного Закону, а також принципами презумпції невинуватості, на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає, що компетентною особою Національної поліції не доведено поза розумним сумнівом обставини, наведені у протоколі про порушення ОСОБА_1 пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП, а навпаки свідчать про наявність підстав, передбачених п. 1 ст. 247 КУпАП, відповідно до яких провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності складу правопорушення.

Керуючись статтями 19, 62 Конституції України, статтями 7, 245, 247, 251-252, 255, 280, 283-285 КУпАП, суд -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду в десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Оболонський районний суд міста Києва.

Суддя А.В. Касьян