Дата документу Справа № 310/8512/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/8512/21 Головуючий в 1 інст. Маринін О.В.
Провадження №33/807/814/21 Доповідач в 2 інст. Тютюник М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Тютюник М.С., за участю адвоката Полянчука В.Б. в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON, розглянувши в залі Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 4 жовтня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді 40 годин громадських робіт, стягнуто судовий збір.

Згідно з оскаржуваною постановою, 07.09.2021 року о 20:40 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме: умисні дії психологічного та економічного характеру, що полягли у висловлювані нецензурною лайкою та не пускання заявниці до будинку, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 , за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що відомості зазначені у протоколі не відповідають дійсності у зв`язку з наступним. Так, між подружжям ОСОБА_3 дійсно відбулася сварка вдома, а не біля моря, після сварки жінка пішла з будинку і кудись пішла. Коли вона повернулася приїхали працівники поліції, і остання повідомила, що чоловік не пускає її в будинок, що було спростовано ОСОБА_1 . Потім жінка з інспектором віддалилися і повернулися вже з протоколом за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. На покази ОСОБА_1 суд не звернув уваги і не врахував, що у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій особі, а й наслідки щодо заподіяння таких дій постраждалій особі. Також судом було безпідставно відмовлено у клопотанні про допит свідків та вилучення запису з бодікамер.

Просить постанову суду скасувати та закрити провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи обізнаність ОСОБА_1 про час та дату судового засідання в суді апеляційної інстанції, та присутність захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - адвоката Полянчука В.Б., який зазначив про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності ОСОБА_1 суддя вважає за можливе розглянути справу за відсутністю ОСОБА_1 , що не суперечить положенням ч. 6 ст. 294 КУпАП України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку адвоката Полянчук В.Б., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши доводи скарги, встановивши відсутність порушення норм процесуального та матеріального права, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказані вимоги при розгляді даної справи судом першої інстанції виконані.

Висновок районного суду про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, в діях ОСОБА_1 грунтується на зібраних та досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну правову оцінку.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ 674676 від 07.09.2021 р., підтверджується відомостями, відображеними у протоколі прийняття заяви про вчинене правопорушення потерпілої ОСОБА_2 та у її письмових поясненнях.

Слід зауважити, що вказані докази відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, узгоджуються між собою та є достатніми для відповідного висновку, жодних сумнівів щодо достовірності та допустимості доказів не викликають.

Відповідаючи на доводи автора апеляції, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність наслідків заподіяння дій постраждалій особі апеляційний суд виходить із наступного.

Так, диспозицією ч.1 ст 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення, вчинені особою за одне з вище перелічених порушень.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Зокрема, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

За таких обставин, суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 07.09.2021 року вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 психологічне та економічне насильство, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» є формами домашнього насильства та виразилося в нецензурній лайці в адресу його дружини та не впусканні її до будинку, що підтверджується вищенаведеними доказами, а тому доводи апелянта про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, є необґрунтованими.

При цьому, твердження ОСОБА_1 , що він своїми діями не спричинив будь-яких наслідків є безпідставними, оскільки за даними протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкримінується саме можливість завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої, що є альтернативою стосовно наслідку протиправних дій.

Доводи апеляційної скарги, що відомості у протоколі не відповідають дійсності не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та, на думку суду є власним баченням ОСОБА_1 на події, що сталися 07.09.2021 р.

Щодо залишення без задоволення клопотання про виклик свідків та вилучення відеозаписів, то апеляційна інстанції зауважує, що вирішення клопотань відноситься до дискреційних повноважень суду та є правом суду, а не його обов`язком.

Під час апеляційного розгляду адвокат відмовився від виклику заявленого в суді першої інстанції свідка, що перебуває у площині принципу диспозитивності та залежить від волевиявлення особи.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові є достатньо обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, а суддя прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, який не викликає сумніву.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах, встановлених цим Кодексом, а призначене стягнення відповідає санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах справи, ні під час дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, тому визнаються необґрунтованими.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 4 жовтня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду М.С. Тютюник