ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/6402/21 Головуючий в 1 інст. Прінь І.П.
Провадження № 33/807/765/21 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за часті ОСОБА_1 , його захисника адвоката Хіжнякова І.В., за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Хіжнякова І.В. на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Іванівка, Бердянського району, місце проживання: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17 000,00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що згідно протоколу адміністративного правопорушення серії ААБ №161198 від 12 липня 2021 року, водій ОСОБА_1 12 липня 2021 року о 20 годині 5 хвилин в м. Бердянську на вул. Північна, 9, керував транспортним засобом ВАЗ 2102, д.н. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився, проводилась відеофіксація на спеціальний поліцейський прилад боді-камеру №101485877. Від керування ТЗ відсторонений. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Хіжняков І.В., вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що суддя районного суду розглянув справу неповно, однобічно, поза межами залу судового засідання, скоріш за все у своєму робочому кабінеті, з завідомо обвинувальним ухилом відносно ОСОБА_1 , фактично самоусунувся від правосуддя, порушуючи вимоги КУпАП, самостійно відшукуючи при цьому докази обвинувачення, що є безумовним порушенням Європейської Конвенції.

Такими діями суддя в повній мірі позбавила ОСОБА_1 права на захист, гарантованого Конституцією України та Європейської Конвенції.

Посилається, що ОСОБА_1 участі у розгляді справи в суді першої інстанції не приймав, копію постанови судді не отримував, а про її наявність дізнався лише 8 жовтня 2021 року безпосередньо від захисника, після укладення з ним договору про надання йому правової допомоги від 7 жовтня 2021 року.

Судове рішення було направлено не за місцем його постійного проживання по АДРЕСА_2 , а за іншої адресою.

Станом на 29 вересня 2021 року, ОСОБА_1 перебував за місцем свого мешкання по АДРЕСА_2 , на самоізоляції, з підозрою на короновірус. В той день він не мав можливості належним чином повідомити суд про те, що з поважних причин він не зможе потрапити в судове засідання.

Тим, не менш 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 , не дивлячись на поганий стан здоров`я, двічі телефонував до суду на телефон канцелярії та повідомив, що в судове засідання він з`явитися не зможе.

Вважає, що суд порушив вимоги ст.268 КУпАП.

Зауважує, що 11 липня 2021 року, ОСОБА_1 передав свій автомобіль особі, яка повинна була провести його огляд та за можливості зробити певний ремонт ОСОБА_2 , який 12 липня 2021 року приблизно о 19 годині 00 хвилин 19 годин 30 хвилин приїхав на цьому автомобілі до дому, де на той період часу мешкав ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_3 і залишив його біля під`їзду, в якому на той період часу мешкав ОСОБА_1 , через роздратованість з того приводу, що ОСОБА_1 тривалий час не виходив із квартири, після того, як ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про те, що він біля будинку.

Коли ОСОБА_1 вийшов до свого автомобіля він побачив, що автомобіль стоїть на дорозі, шириною не більше 2-метрів, ключ від авто знаходиться у замку запалювання, а безпосередньо ОСОБА_4 відсутній.

Сівши за кермо автомобіля, ОСОБА_1 вирішив проїхати не більше трьох метрів на території власного двору, та повернути на місце паркування транспортних засобів, щоб не заважати руху іншим автомобілям.

Все це документально підтвердив свідок ОСОБА_5 , пояснення, якого долучені до матеріалів справи, який власними очами бачив авто ОСОБА_1 , який, оцінюючи ту обставину, що його автомобіль заважає руху інших транспортних засобів, пересунув свою машину з дороги на узбіччя, де знаходився майданчик для паркування транспортних засобів.

Отже, апелянт вважає, що ОСОБА_1 , 12 липня 2021 року фактично водієм автомобіля не був, а був змушений діяти в межах крайньої необхідності, звільняючи проїжджу частину дороги власного двору, для того щоб не заважати руху іншим транспортних засобів.

ОСОБА_1 намагався довести працівникам поліції, які підійшли до нього, коли він вже не був водієм, а його авто було в нерухомому стані.

Сторона захисту вважає, що ОСОБА_1 вчинено діяння, які формально і містять склад адміністративного правопорушення, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвернув настання більшої можливої шкоди транспортним засобам, які рухались вздовж будинку №9 по вул. Північна у м. Бердянську.

Просить апеляційний суд, постанову судді суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів вказує, що місцевий суд порушив вимоги ст. 268 КУпАП, оскільки розглянув справу без його та захисника.

Місцевий суд розглянув справу неповно, однобічно, із завідомо обвинувальним ухилом, самостійно відшукуючи докази обвинувачення.

Докази в справі були дослідженні однобічно, без їх ретельного дослідження в залі судових засідань та за відсутністю особи, яка притягається до відповідальності.

Вказує, що 11.07.2021 року він передав автомобіль особі, яка повинна була провести його огляд та за можливості зробити ремонт, який 12.07.2021 року приблизно о 19:00-19:30 годин приїхав на автомобілі до дому ОСОБА_1 і залишив його біля будинку.

Після того, як він сів за кермо автомобіля для того, щоб звільнити проїжджу частину до нього під`їхали працівники поліції.

Вважає, що він 12.07.2021 року не був фактично водієм автомобіля, а був вимушений діяти в межах крайньої необхідності, звільняючи проїжджу частину дороги для того, що не заважати руху для інших автомобілів.

Просить апеляційний суд, постанову місцевого суду скасувати, а провадження закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, його захисника, допитавши свідка ОСОБА_6 , перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.2) встановлено, що водій ОСОБА_1 12 липня 2021 року о 20 годині 5 хвилин в м. Бердянську на вул. Північна, 9, керував транспортним засобом ВАЗ 2102, д.н. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився, проводилась відеофіксація на спеціальний поліцейський прилад боді-камеру №101485877. Від керування ТЗ відсторонений. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, по-третє відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, відмова від проходження огляду підпадає під об`єктивну сторону складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, такий та його невід`ємні складові повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного проступку.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних і допустимих доказів.

Переглядаючи матеріали справи, можливо встановити, що викладене в протоколі обвинувачення доводиться такими доказами: актами огляду (а.с.3-4), направленням водія (а.с.5), з якого вбачається, що у водія ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння та те, що водій від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився; письмовими поясненнями ОСОБА_7 (а.с.6), який пояснив, що водій ВАЗ 2102, автомобіль якого був припаркований на дорозі, здійснив рух в ліво, де після чого під`їхали працівники поліції; відеозаписом порушення (а.с.7), з якого вбачається, що водій ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом ВАЗ 2102 у вираженому стані алкогольного сп`яніння. На пропозицію працівника поліції пройти огляду щодо визначення стану алкогольного сп`яніння на місці та в закладі охорони здоров`я, водій ОСОБА_1 відмовився.

Працівник поліції та суд першої інстанції правильно розцінили дії водія, як відмову від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння, що є порушенням п. 2.5 ПДР України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянтів, оскільки вони є необґрунтованими.

Зокрема, доводи про те, що ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем в стані крайньої необхідності.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Піддаючи оцінці матеріали справи та враховуючи інкриміновані обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що ситуація з ОСОБА_1 не може вважатися, як крайня необхідність, оскільки в скарзі, так і під час розгляду справи учасниками не було конкретизовано та доведено, що ОСОБА_1 не мав можливість іншим чином переставити автомобіль в інше місце та те, що під час події виникла реально загроза інтересам інших осіб.

За ініціативи апелянтів було допитано свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що він залив машину біля житлового будинку ОСОБА_1 , який тривалий час не виходив із квартири.

Суд оцінює показання свідка, як такі, що спрямовані на унеможливлення притягнення до відповідальності його знайомого ОСОБА_1 та відхиляє їх.

Окрім того, апеляційний суд оцінюючи покази свідка вважає їх такими, що в цілому не можуть звільнювати ОСОБА_1 від обов`язку пройти огляд на визначення стану сп`яніння, як того вимагає імперативна норма п. 2.5 ПДР України.

Щодо спростування інших доводів апелянтів, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 266 КУпАП вказує, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У даній справі відмова ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння повною мірою зафіксована відеозаписом події (а.с.7).

Відеозапис адміністративної процедури чітко вказує, що 12 липня 2021 року, водій ОСОБА_1 керує автомобілем марки ВАЗ 2102, здійснює маневр ліворуч, після чого до нього під`їхали працівники поліції.

Під час спілкування у ОСОБА_1 виявлені виражені ознаки алкогольного сп`яніння. Також відеозаписом вбачається, що працівником поліції оголошується ОСОБА_1 пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як із застосуванням газоаналізатору, так і у закладі охорони здоров`я, на що водій ОСОБА_1 відмовився шляхом ігнорування означеної пропозиції поліцейського.

Крім того, працівником поліції складено письмове направлення водія до закладу охорони здоров`я для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Виходячи з цього, ОСОБА_1 , будучи належним чином обізнаний про вимогу пройти огляду здійснив дії, які передбачені об`єктивною стороною за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмовився пройти огляд (порушення п.2.5 ПДР України).

Таким чином, у даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння, а посилання водія ОСОБА_1 та його захисника на порушення такого порядку є безпідставними.

Суддею місцевого суду досліджені та перевірені доказами обставини, які свідчать про беззастережну винуватість особи у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Щодо доводів про порушення місцевим судом процесуальних прав під час розгляду справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції врахував всі обставини, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та його захисника. До того ж, права ОСОБА_1 були поновлені при апеляційному перегляді, він не був обмежений у правах, передбачених ст. 268 КУпАП, в тому числі і в правах заявляти клопотання та подавати докази, жодних нових доказів, які були невідомі суду першої інстанції та могли б істотно вплинути на суть прийнятого рішення, апеляційному суду надано не було, а тому права апелянта, передбачені ст. 268 КУпАП, не порушені.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційних скарг апелянтів зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити наступне.

Згідно з довідки (а.с.1), ОСОБА_1 має правовий статус спеціального суб`єкта водія з 2000 року з правом керування транспортними засобами.

Згідно з п. 1.3. Правил дорожнього руху, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Вказаний нормативний акт встановлює презумпцію знання водієм транспортного засобу його положень та однозначного обов`язку їх виконання.

Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ст. 130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 35, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчиненню ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Хіжнякова І.В., залишити без задоволення.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 310/6402/21