н/п 3/490/2694/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/4953/21
П О С Т А Н О В А

08.10.2021р. суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Дірко І.І., розглянувши протокол про вчинення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

19.06.2021р. у відношенні ОСОБА_2 складено протокол серії ААБ №103753 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Згідно протоколу 19.06.2021р. близько 03:15 год. ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки "Mercedes-Benz S500" реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Миколаєві по пр. Центральному в районі буд. №93В та в порушення п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху України перебував у стані алкогольного сп`яніння згідно результатів тестування на приладі "Драгер" із показником 0,34%. Окрім того постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.02.2021р. ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10200 грн. та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

ОСОБА_3 у судовому засіданні із обставинами правопорушення, викладеними в протоколі, не погодився. Пояснив, що того дня дійсно вживав алкогольні напої, однак за кермо автомобіля "Mercedes-Benz S500" реєстраційний номер НОМЕР_1 не сідав. Того дня перебував разом із подругою, сиділи в салоні зазначеного автомобіля та спілкувались. На момент приїзду працівників поліції автомобіль не рухався та згідно відеозапису момент зупинки та факту керування автомобілем ОСОБА_4 також не підтверджено. Оскільки усі документи на транспортний засіб перебували у ОСОБА_2 та інспектори виявили, що останнього позбавлено права керування за рішенням суду, за такого останні почали пропонувати ОСОБА_5 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. На пояснення ОСОБА_2 про те, що останній дійсно вживав алкогольні напої, однак не керував автомобілем, інспектори не реагували. Таким чином ОСОБА_3 пройшов тестування на приладі "Драгер" із показником 0,38% та у його відношенні безпідставно складено протокол за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи наведене, вивчивши матеріали додані до адміністративного протоколу, доходжу до наступних висновків.

Так, згідно протоколу серії ААБ №103753 дії ОСОБА_2 було кваліфіковано як вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Згідно ч. 2 ст. 130 КУпАП відповідальність настає за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті. Наведена диспозиція статті є відсильною та відсилає до норми, визначеної ч. 1 ст. 130 КУпАП. За змістом обставин викладених у протоколі, ОСОБА_5 інкримінується порушення п. 2.9 "а" ПДР України, а саме: керування водієм транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, за змістом диспозицій ч.ч. 1, 2 ст. 130 КУпАП склади даних адміністративних правопорушень утворюються із сукупності фактів, одним з обов`язкових елементів яких є здійснення керування особою транспортним засобом.

Керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі (рішення ВС/КАС від 20 лютого 2019 року справі №404/4467/16а).

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у скоєнні, в тому числі й адміністративного правопорушення, слід виходити з положень статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Такий підхід до тлумачення норм адміністративного законодавства відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським Судом й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02).

У справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) Європейський Суд зазначив, що у справах про адміністративні правопорушення суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

З матеріалів протоколів вбачається, що у підтвердження факту керування ОСОБА_4 транспортним засобом за подій описаного правопорушення до справи додано письмові пояснення свідків та оптичний диск з відеозаписами з натільної камери поліцейського.

Між тим письмові пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 19.06.2021р. викладені на бланках з раніше надрукованим текстом, здійснені шляхом заповнення вільних полів інспекторами поліції, не містять викладу власних думок осіб, що викликає сумніви у достовірності їх свідчень. Більше того, зазначені свідки були залучені 19.06.2021р. близько 03:20 год., а у протоколі зазначено час правопорушення - 03:15 год. Тобто сумнівно, що свідки які були залучені пізніше, ніж вчинено правопорушення, могли підтвердити факт керування ОСОБА_4 транспортним засобом.

В ході огляду відеозаписів з натільної камери поліцейських також не підтверджено факту керування ОСОБА_4 транспортним засобом та не зафіксовано моменту зупинки керованого ним автомобіля.

Отже, прямих та достовірних доказів того, що ОСОБА_3 керував автомобілем за обставин описаних у протоколах матеріали справи не містять.

Водночас, для дотримання європейського стандарту доведення вини «поза розумних сумнівів» недостатньо, щоб версія, викладена у протоколі, була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи (постанова Верховного Суду (ККС) від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, провадження № 51-2568км19, від 2 березня 2021 року справа № 750/5469/18, провадження № 51-6103км20).

Так, допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що не керував автомобілем, разом із подругою сиділи в салоні транспортного засобу та спілкувалися. Вказане узгоджується із матеріалами відеозаписів, згідно яких спілкування між працівниками поліції та ОСОБА_4 починається з моменту коли автомобіль "Mercedes-Benz S500" реєстраційний номер НОМЕР_1 вже не рухається.

Отже докази, надані органом, уповноваженим на складання протоколів, не спростовують обставин, зазначених ОСОБА_4 , та не забезпечують такий рівень доказування вини останнього, який не залишав би розумних сумнівів у можливості іншої версії подій, ніж зазначено у протоколах.

Суд усвідомлює суспільну небезпеку правопорушень на транспорті, особливо пов`язаних із завданням збитків майну та здоров`ю інших учасників дорожнього руху та із керуванням транспортними засобами водіями у стані сп`яніння, необхідність невідворотності покарання порушників та створення умов, які би перешкоджали розповсюдженню таких правопорушень.

Проте необхідність дотримання вимог статті 62 Конституції України (неможливість обґрунтовувати обвинувачення припущеннями, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь), вимог статті 6 Конвенції (щодо забезпечення прав обвинувачених) та застосування основних принципів та європейських стандартів щодо рівня доказового забезпечення («поза розумних сумнівів»), дає суду підстави для висновку про недоведеність достатніми та неспростовними доказами факту причетності ОСОБА_2 до керування транспортним засобом 19 червня 2021 року за подій, описаних в адміністративному протоколі.

Недоведеність факту керування ОСОБА_4 транспортним засобом та порушення п. 2.9 "а" ПДР України, свідчить про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУПАП, що відповідно до пункту 1 частини 1статті 247 КУпАП є підставою для закриття адміністративного провадження.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ст. 247, ст.ст. 130, 283-285 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП - закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складів адміністративних правопорушень.

Постанову може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 10 днів.

Суддя Дірко І.І.